ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/11507/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод"

на постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В.)
від 23.04.2026

у справі №910/11507/25

за позовом Акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Далгакиран компресор Україна"
про стягнення заборгованості за договором підряду в розмірі 7 266 372,42 грн,

за участю представників учасників справи:
позивача - Винник Р.О.,
відповідача - Леус І.П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" (далі - АТ "Кременчуцький сталеливарний завод", позивач) звернулось до суду із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Далгакиран компресор Україна" (далі -ТОВ "Далгакиран компресор Україна", відповідач) про стягнення заборгованості за договором підряду в розмірі 7 266 372,42 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором підряду в частині дотримання строків виконання робіт, що стало підставою для нарахування штрафу, пені та відсотків річних відповідно до умов договору.

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору 

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 у справі №910/11507/25 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Далгакиран компресор Україна" на користь АТ "Кременчуцький сталеливарний завод" пеню в розмірі 3 471 160, 81 грн, штраф у розмірі 2 429 812, 57 грн та 20% річних у розмірі 1 317 512, 75 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 у справі №910/11507/25 стягнуто з ТОВ "Далгакиран компресор Україна" на користь АТ "Кременчуцький сталеливарний завод" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 518, 41 грн.

2.2. Задовольняючи частково позовні вимоги по суті позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що відповідач мав виконати весь обсяг робіт, передбачених договором, у строк до 12.05.2025. Втім ТОВ "Далгакиран компресор Україна" передало позивачу роботи за другим етапом (на суму 34 711 608,06 грн) 21.08.2025, що підтверджується актом приймання-передавання виконаних робіт №5572, тобто з простроченням строку виконання договору. Відтак позовні вимоги є обґрунтованими.

При цьому суд першої інстанції відхилив клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки на підставі статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з огляду на те, що відповідач не довів поважності причин неналежного виконання своїх зобов`язань з урахуванням інтересів обох сторін, а також не довів наявності виняткових обставин для зменшення пені та штрафу.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 у справі №910/11507/25 скасовано, шляхом викладення резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Далгакиран компресор Україна" (04212, м. Київ, вул. Лук`яненка Левка, буд. 9; ідентифікаційний код: 33399780) на користь Акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Івана Приходька, 141; ідентифікаційний код: 05756783) пеню в розмірі 347 116 (триста сорок сім тисяч сто шістнадцять) грн 08 коп., штраф у розмірі 242 981 (двісті сорок дві тисячі дев`ятсот вісімдесят одна) грн 26 коп., 20% річних за користування коштами у розмірі 131 751 (сто тридцять одна тисяча сімсот п`ятдесят одна) грн 28 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 86 621 (вісімдесят шість тисяч шістсот двадцять одна) грн 84 коп.
В іншій частині позову відмовити».

Також апеляційний суд вказаною постановою залишив без змін додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 у справі №910/11507/25.

2.4. Ухвалюючи постанову по суті позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про можливість зменшення арифметично вірно нарахованих судом першої інстанції сум пені, штрафу та відсотків за користування коштами попередньої оплати на 90% на підставі статті 551 ЦК України.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ухваленої по суті позовних вимог, АТ "Кременчуцький сталеливарний завод" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 у справі №910/11507/25 залишити в силі.

На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі позивач із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 27.02.2019 у справі №910/9765/18, від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19 (щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України); від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 (щодо застосування статей 86, 210 ГПК України); від 18.11.2020 у справі №910/11152/19, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 28.07.2020 у справі №904/2104/19, від 03.09.2024 у справі №903/753/22 (щодо прийняття доказів із порушенням процесуального строку).

Окремо у касаційній скарзі скаржник відзначає таке:

- за відсутності доказів у матеріалах справи фізично є неможливим встановити обставини, оцінити їх винятковість, оцінити причини невиконання зобов`язання, наслідки порушення зобов`язання, відповідність чи невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки);

- обставини, про які зазначає апеляційний суд у своїй постанові, як підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, не були предметом розгляду судом першої інстанції та не були підставою апеляційного оскарження судового рішення;

- приймаючи до уваги нові обставини, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та посилаючись у їх підтвердження як на доказ на загальновідомість таких обставин, апеляційний суд фактично прийняв нові докази, які не заявлялись і не надавались до суду першої інстанції, що суперечить висновкам Верховного Суду в питаннях прийняття апеляційним судом нових доказів;

- у питанні зменшення належних до стягнення відсотків річних за користування коштами висновки суду апеляційної інстанції взагалі жодним чином не обґрунтовані.

3.2. ТОВ "Далгакиран компресор Україна" 03.06.2026 через «Електронний суд» подало до Суду відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просить прийняти відзив на касаційну скаргу та врахувати заперечення при розгляді касаційної скарги.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні судових рішень

4.1. Між ТОВ «Далгакиран компресор Україна» (підрядник) та АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» (замовник) 06.06.2024 укладено договір підряду № 14-е (далі - Договір), за умовами якого підрядник в обумовлені строки, на свій ризик, своїми силами і засобами приймає на себе зобов`язання із виконання комплексу робіт (далі - роботи) з технічного переоснащення турбінного відділення та системи оборотного водопостачання киснево-компресорній дільниці енергосилового цеху в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод», що включає:
- виконання робіт з розроблення робочого проекту: "Технічне переоснащення турбінного відділення та системи оборотного водопостачання ККД ЕСЦ в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод»" у відповідності до завдання на проектування робочого проекту (додаток № 1 до Договору);
- комплектування обладнання, виконання будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних робіт та підготовка документів для проведення експертного обстеження обладнання підвищеної небезпеки для отримання відповідного дозволу від Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці на об`єкті підряду у відповідності до завдання на проектування робочого проекту та робочого проекту: "Технічне переоснащення турбінного відділення та системи оборотного водопостачання ККД ЕСЦ в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод»".

Результатом виконання підрядних робіт за Договором є відповідність технічних показників продуктивності та параметрів роботи об`єкту підряду, визначених у завданні на проектування робочого проекту (додаток № 1 до Договору) і робочому проекті (пункт 1.3 Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору весь комплекс робіт за договором, визначений пунктами 1.1.1-1.1.2, повинен бути виконаний підрядником у строк 340 календарних днів з дати підписання договору за умови дотримання замовником графіку оплат встановленого календарним планом виконання робіт, комплектування обладнання і розрахунків (додаток № 2 до Договору).

Згідно з пунктом 2.2 Договору виконання робіт здійснюється етапами, згідно з календарним планом виконання робіт, комплектування обладнання і розрахунків (додаток № 2 до Договору) та оформлюється актом приймання-передавання виконаних робіт за кожним етапом договору.

У відповідності до пункту 3.1 Договору загальна орієнтовна сума цього договору складає 36 931 608,06 грн з ПДВ (в тому числі, ПДВ - 6 155 268,01 грн), яка визначена протоколом договірної ціни (додаток № 3 до Договору); порядок розрахунків визначений календарним планом виконання робіт, комплектування обладнанням і розрахунків (додаток № 2 до Договору), та включає в себе:
- вартість виконання робіт з розроблення робочого проекту: "Технічне переоснащення турбінного відділення та системи оборотного водопостачання ККД ЕСЦ в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод»" у сумі 2 220 000,00 грн з ПДВ (в тому числі, ПДВ - 370 000,00 грн);
- вартість необхідного для виконання робіт обладнання в асортименті, номенклатурі та кількості, визначених у календарному плані виконання робіт, комплектування обладнанням і розрахунків (додаток № 2 до Договору), в сумі 27 262 250,34 грн з ПДВ (в тому числі, ПДВ - 4 543 708,39 грн);
- вартість виконання будівельних, монтажних, пусконалагоджувальних робіт та підготовка документів для проведення експертного обстеження обладнання підвищеної небезпеки для отримання відповідного дозволу від Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці на об`єкті підряду у відповідності до завдання на проектування робочого проекту (додаток № 1 до Договору) та робочого проекту: "Технічне переоснащення турбінного відділення та системи оборотного водопостачання ККД ЕСЦ в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод»" у сумі 7 449 357,72 грн з ПДВ (в тому числі, ПДВ - 1 241 559,62 грн).

Враховуючи, що ціна підрядних робіт включає імпортну складову, яка дорівнює вартості обладнання, яке придбавається для підрядних робіт за цим Договором, керуючись статтями 524, 533 ЦК України, сторони погодили визначити грошовий еквівалент імпортної складової в сумі 27 262 250,34 грн з ПДВ (ПДВ - 4 543 708,39 грн), 618 972 Євро з ПДВ, за офіційним курсом НБУ+1% на дату укладення договору (1 Євро=44,0444 грн).

Після підписання договору загальна вартість обладнання, яке придбавається підрядником не підлягає зміні, за виключенням випадків коли на дату проведення розрахунків за обладнання відбулися зміни на 2% та більше відсотків курсу продажу ЄВРО, встановленого НБУ+1% та опублікованого на інтернет-сайті https://minfin.com.ua/ua/currency, по відношенню до курсу продажу Євро, встановленим НБУ+1% на дату укладання договору.

У разі зміни курсу іноземної валюти по відношенню до гривні на дату оплати (А1) більш ніж на 2% в сторону збільшення або зменшення, в порівнянні з курсом на дату укладення договору (А0), вартість обладнання та сума, що підлягає оплаті, визначається за наступною формулою: S1 = (A1/A0) x S0, де: S0 - сума у гривнях, що підлягає сплаті на дату підписання Договору; S1 - сума у гривнях, що підлягає сплаті після перерахунку; A1 - курс іноземної валюти на дату оплати товару; A0 - курс іноземної валюти на дату укладення Договору, зафіксований у договорі; «x» - математичний знак множення; «/» - математичний знак ділення.

Під поняттям «курс іноземної валюти» сторони розуміють курс, встановлений НБУ +1%.

У пункті 3.2 Договору узгоджено, що оплата за Договором здійснюється у національній валюті України - гривні, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника у строки, визначені календарним планом виконання робіт, комплектування обладнанням і розрахунків (додаток № 2 до Договору).

Відповідно до пункту 3.3 Договору у випадку порушення будь-якою із сторін строків встановлених календарним планом виконання робіт, комплектування обладнанням і розрахунків (як строків розрахунків, так і строків виконання робіт) управнена сторонами має право застосувати притримання подальшого виконання свого зобов`язання за договором на відповідну кількість днів прострочення зобов`язання зобов`язаної сторони.

Згідно з пунктом 4.4 Договору приймання всього комплексу робіт з технічного переоснащення турбінного відділення та системи оборотного водопостачання киснево-компресорного цеху в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» здійснюється окремо за першим і другим етапами робіт, передбаченими календарним планом виконання робіт, комплектування обладнання і розрахунків (додаток № 2 до Договору), із складанням актів приймання-передавання виконаних робіт по завершенню виконання робіт вказаних етапів.

Акт приймання-передавання виконаних робіт - документ, який підтверджує виконання робіт підрядником в повному обсязі та у стані, що відповідає умовам даного договору (пункт 4.5 Договору).

Відповідно до пункту 4.6 Договору складання актів приймання-передавання виконаних робіт, виконавчої документації (виконавчі схеми та креслення, акт приймально-здавальних випробувань, акти прихованих робіт, акти та / або протокол поточних випробувань, сертифікати на матеріали, паспорта та інструкції на обладнання українською мовою та ін.), які є обов`язковими додатками до актів приймання-передавання виконаних робіт у відповідності до вимог проектної документації, ДБН, інших норм і правил чинного законодавства України, покладається на підрядника.

Згідно з пунктом 4.7 Договору датою виконання робіт та / або етапів робіт є дата підписання актів приймання-передавання виконаних робіт замовником.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що підрядник зобов`язується виконати роботи в обсязі й у терміни, передбачені договором, і здати їх у стані, що відповідає умовам договору, завданню на проектування робочого проекту і робочому проекту "Технічне переоснащення турбінного відділення та системи оборотного водопостачання ККД ЕСЦ в АТ «Кременчуцький сталеливарний завод»".

Відповідно до пункту 7.2 Договору підрядник несе наступну відповідальність:
- за порушення строків виконання робіт, встановлених договором, сплачує замовнику неустойку в розмірі 0,1% від вартості відповідного етапу робіт за кожний календарний день прострочення;
- за прострочення виконання робіт понад 30 календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості відповідного етапу робіт.

Згідно з пунктом 7.3 Договору у разі порушення строку виконання робіт підрядник сплачує замовнику 20% річних за весь час користування чужими коштами нарахованих на суму попередньої оплати і обчислених з дня, коли роботи повинні бути виконані підрядником до дня фактичної здачі робіт чи повернення суми попередньої оплати.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2025, але не менш ніж до повного виконання зобов`язань сторонами (пункт 11.1 Договору).

4.2. Додатком № 1 до Договору сторонами узгоджено завдання на проектування.

4.3. Додатком № 2 до Договору сторонами узгоджено календарний план виконання робіт, комплектування обладнання і розрахунків. Відповідно до додатку весь комплекс робіт за договором повинен бути виконаний підрядником у строк 340 календарних днів з дати підписання договору за умови дотримання замовником графіку оплат, встановленого даним календарним планом виконання робіт, комплектування обладнанням і розрахунків.

Також Додатком № 2 до Договору узгоджено розмір попередньої оплати за кожним із етапів робіт, а також умови щодо строку здійснення попередньої оплати та підстав - виставлення рахунку від підрядника.

4.4. На виконання умов Договору та на підставі виставлених відповідачем рахунків від 14.06.2024 № 6505 на суму 4 755 337,55 грн, від 12.08.2024 № 6505/1 на суму 660 661,80 грн, від 18.09.2024 № 6505/2 на суму 1 057 058,88 грн, від 08.10.2024 № 6505/3 на суму 602 142,00 грн, від 30.10.2024 № 6505/4 на суму 963 427,20 грн, від 14.11.2024 № 6505/5 на суму 496 817,70 грн, від 14.11.2024 № 6505/6 на суму 668 615,69 грн, від 14.11.2024 № 6505/7 на суму 1 069 785,10 грн, від 26.11.2024 № 6505/8 на суму 256 654,08 грн, від 26.11.2024 № 6505/9 на суму 2 234 807,32 грн, від 24.12.2024 № 6505/10 на суму 538 254,24 грн, від 13.01.2025 № 6505/11 на суму 1 554 000,00 грн, від 13.01.2025 № 6505/12 на суму 4 387 325,40 грн, від 13.01.2025 № 6505/13 на суму 7 019 720,64 грн, позивачем перераховано відповідачу 37 642 578,10 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями від 20.06.2024 № 17204 на суму 4 089 337,55 грн з ПДВ, від 20.06.2024 № 17207 на суму 666 000,00 грн з ПДВ, від 20.08.2024 № 24590 на суму 660 661,80 грн з ПДВ, від 20.09.2024 № 28214 на суму 1 057 058,88 грн з ПДВ, від 10.10.2024 № 31125 на суму 602 142,00 грн з ПДВ, від 31.10.2024 № 32883 на суму 963 427,20 грн з ПДВ, від 19.11.2024 № 34612 на суму 160 408,80 грн з ПДВ, від 19.11.2024 № 34611 на суму 336 408,90 грн з ПДВ, від 26.11.2024 № 36243 на суму 1 738 400,79 грн з ПДВ, від 28.11.2024 № 36316 на суму 256 654,08 грн з ПДВ, від 28.11.2024 № 36315 на суму 2 234 807,32 грн з ПДВ, від 25.12.2024 № 38379 на суму 538 254,24 грн з ПДВ, від 15.01.2025 № 1415 на суму 1 554 000,00 грн з ПДВ, від 15.01.2025 № 1414 на суму 11 407 046,04 грн, від 11.09.2025 № 98604 на суму 5 214 550,40 грн, від 11.09.2025 № 98605 на суму 131 760,78 грн, від 11.09.2025 № 98606 на суму 3 015 829,66 грн, від 11.09.2025 № 98607 на суму 3 015 829,66 грн.

4.5. Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що з урахуванням дати підписання договору - 06.06.2024, кінцевим строком виконання відповідачем робіт за Договором є 11.05.2025, однак станом на 11.05.2025 відповідач не здав роботи за другим етапом Договору та допустив прострочення у їх виконанні, фактично здавши роботи тільки 21.08.2025, тобто із порушенням строку на 101 календарний день, що підтверджується складеним і підписаним сторонами актом приймання-передавання виконаних робіт від 21.08.2025 № 5572 на суму 34 711 608,06 грн з ПДВ, а отже, відповідачем допущено порушення договірного зобов`язання визначеного пунктом 2.1 Договору в частині строку виконання робіт.

Враховуючи порушення відповідачем строків виконання робіт другого етапу, вартість яких згідно з умовами Договору складає 34 711 608,72 грн, позивачем на підставі пункту 7.2 Договору нараховано та заявлено до стягнення 3 505 872,48 грн неустойки за прострочення виконання робіт, 2 429 812,61 грн штрафу за прострочення понад 30 днів, а також на підставі пункту 7.3 Договору заявлено до стягнення 20% річних у розмірі 1 330 687,33 грн за користування коштами в сумі 24 044 607,60 грн.

4.6. Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, виходив з такого:

(1) щодо суті спору:

- відповідач повинен був виконати весь комплекс робіт у строк до 12.05.2025 включно;

- позивачем було дотримано графік оплати з урахуванням дат виставлення відповідачем рахунків на оплату, зокрема рахунок від 13.01.2025 на суму 1 554 000,00 грн для оплати відповідачем вартості решти 70% за 1 етап було виставлено лише 13.01.2025, і 15.01.2025 такий рахунок було оплачено позивачем згідно з платіжною інструкцією від 15.01.2025 на суму 1 554 000,00 грн;

- обов`язок з виставлення рахунків передбачено безпосередньо узгодженими сторонами умовами, зокрема додатком № 2 до Договору;

- дослідивши узгоджені сторонами строки виконання робіт, дати виставлення відповідачем рахунків і дати здійснених позивачем оплат, строки порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань із виконання робіт за Договором, зокрема за 1 етапом робіт, враховуючи пункт 3.3 Договору, судом не встановлено порушення строку здійснення позивачем оплат, зокрема як зазначає відповідач на 47 днів зі здійснення оплат за 1 етапом робіт, натомість, встановлено порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором в частині порушення строків виконання робіт;

- оскільки відповідач мав виконати весь обсяг робіт у строк до 12.05.2025, то, відповідно, з 13.05.2025 останній є таким, що порушив такий обов`язок;

- з огляду на передачу всього обсягу робіт лише 21.08.2025 (за другим етапом) на суму 34 711 608,06 грн, а також з урахуванням допущених позивачем помилок у визначенні суми, від розміру якої нараховується неустойка, правомірним є нарахування 3 471 160,81 грн пені та 2 429 812,57 грн штрафу;

- оскільки на виконання умов Договору позивачем перераховано суму у розмірі 24 044 6607,60 грн, в тому числі, без урахування оплат за 1 етапом, які позивачем не були включені до зазначеної суми, як про це помилково зазначає відповідач, враховуючи період прострочення виконання відповідачем робіт за Договором (13.05.2025-20.08.2025), стягненню з відповідача підлягають 20% річних на підставі пункту 7.3 Договору в розмірі 1 317 512,75 грн;

(2) щодо клопотання про зменшення розміру неустойки:

- сам лише факт відсутності в матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків через неналежне виконання відповідачем свого обов`язку, подальше здійснення відповідачем виконання робіт за Договором не можуть бути підставами для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки означені посилання нівелюють інститут застосування штрафних санкцій за порушення зобов`язання, у даному випадку, порушення строків виконання робіт за Договором;

- неналежне виконання відповідачем зобов`язань вплинуло й на інтереси замовника, що полягало у справедливому сподіванні позивача на належне виконання відповідачем Договору;

- відповідач не довів поважності причин неналежного виконання своїх зобов`язань з урахуванням інтересів обох сторін, наявності виняткових обставин для зменшення пені та штрафу.

4.7. Суд апеляційної інстанції, частково погоджуючись з висновками суду першої інстанції, відзначив таке:

(1) щодо суті спору:

- суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у спірних правовідносинах правомірним є нарахування 3 471 160,81 грн пені, 2 429 812,57 грн штрафу та 20% річних на підставі пункту 7.3 Договору в розмірі 1 317 512,75 грн;

(2) щодо клопотання про зменшення розміру неустойки:

- в обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив, що відповідачем виконано зобов`язання за Договором до моменту подання позовної заяви, відсутнє погіршення фінансового стану позивача чи ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності та відсутні збитки від прострочення відповідачем виконання зобов`язання;

- за загальнодоступною інформацією відповідач є активним учасником ринку промислового обладнання та постачальником для критичної інфраструктури, що опосередковано підтримує стійкість країни у військовий час;

- зокрема компанія спеціалізується на компресорному обладнанні, генераторах та системах охолодження, які необхідні для функціонування промисловості, що своєю чергою працює на оборону України. У 2024 році компанія, наприклад, укладала договори на постачання компресорних блоків. Відповідач неодноразово фігурував як постачальник для великих державних підприємств, зокрема «Енергоатому», забезпечуючи енергетичну безпеку;

- встановлення в договорі процентів за користування чужими грошовими коштами у розділі «Відповідальність сторін» у даному випадку слід вважати по своїй правовій природі саме засобом відповідальності боржника;

- є можливим зменшити арифметично вірну нараховану судом першої інстанції суму пені, штрафу та відсотків за користування коштами попередньої оплати на 90%.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2026 для розгляду касаційної скарги позивача у справі №910/11507/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2026 для розгляду касаційної скарги позивача у справі №910/11507/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Вронська Г.О., Кондратова І.Д.

Ухвалою Верховного Суду від 20.05.2026 відкрито касаційне провадження у справі №910/11507/25 за касаційною скаргою АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026; справу призначено до розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2026 для розгляду касаційної скарги позивача у справі №910/11507/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Вронська Г.О., Кібенко О.Р.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2026 для розгляду касаційної скарги позивача у справі №910/11507/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є постанова Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 у справі №910/11507/25 у частині правомірності зменшення судом розміру пені, штрафу та відсотків річних на 90%, тобто позивач оскаржує судовий акт у відмовленій частині позову.

При цьому колегія суддів ураховує, що жодною із сторін до касаційного суду не оскаржується рішення судів попередніх інстанцій у задоволеній частині позову, з огляду на що судові акти з урахуванням положень статті 300 ГПК України у відповідній частині не переглядаються. 

Крім того, Суд відзначає, що не є предметом касаційного оскарження і додаткове рішення суду першої інстанції, яке оскаржуваною постановою апеляційної інстанції залишено без змін. 

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 

Скаржник вказує, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду:

- від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 27.02.2019 у справі №910/9765/18, від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19 щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України, частини першої статті 233 ГК України; 

- від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 щодо застосування статей 86, 210 ГПК України; 

- від 18.11.2020 у справі №910/11152/19, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 28.07.2020 у справі №904/2104/19, від 03.09.2024 у справі №903/753/22 щодо прийняття доказів із порушенням процесуального строку.

Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведеної скаржником підстави касаційного оскарження, колегія суддів відзначає, що фактично спірним у даному випадку є питання:

- щодо наявності / відсутності правових підстав для зменшення пені та штрафу, нарахованих за неналежне виконання Договору, на підставі статті 551 ЦК України; 

- щодо наявності / відсутності правових підстав для зменшення відсотків річних за користування коштами попередньої оплати на підставі статті 551 ЦК України.

З огляду на наведене Суд відзначає таке.

6.5. Щодо правомірності зменшення розміру неустойки

6.5.1. У контексті спірних правовідносин колегія суддів відзначає, що згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України (тут і надалі - чинного на момент виникнення спірних правовідносин) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина друга статті 549 ЦК України регламентує, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

У свою чергу, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя вказаної статті).

6.5.2. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог що стягнення пені та штрафу, з огляду на прострочення відповідачем строків виконання робіт за Договором.

Водночас, ураховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру пені, зважаючи на обставини конкретної справи, а також дискрецію суду у вирішенні даного питання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість зменшення у спірних правовідносинах розміру належної до стягнення з відповідача неустойки (пені та штрафу) на 90%, на відмінну від суду першої інстанції, який відхилив вказане клопотання.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення у цій справі, господарський суд апеляційної інстанції врахував доводи клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки щодо того, що зобов`язання за Договором хоч і з простроченням, але виконанні у повному обсязі; у позивача відсутні будь-які збитки у зв`язку з прострочення виконання відповідачем зобов`язання (протилежного ним не доведено). Крім того, у розгляді даного питання, суд урахував і те, що за загальнодоступною інформацією відповідач є активним учасником ринку промислового обладнання та постачальником для критичної інфраструктури, що опосередковано підтримує стійкість країни у військовий час. Зокрема відповідач спеціалізується на компресорному обладнанні, генераторах та системах охолодження, які необхідні для функціонування промисловості, що своєю чергою працює на оборону України. У 2024 році компанія, наприклад, укладала договори на постачання компресорних блоків. Відповідач неодноразово фігурував як постачальник для великих державних підприємств, зокрема «Енергоатому», забезпечуючи енергетичну безпеку.

Разом з тим позивач не погодився з наведеними висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для зменшення розміру пені та штрафу на 90 %, вважаючи, що такі здійсненні з порушенням статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, а також без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм.

6.5.3. Колегія суддів у розрізі доводів касаційної скарги у цій частині відзначає, що відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України також передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

З наведеного слідує, що закон передбачає право суду зменшувати розмір неустойки. 

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання судом оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення. 

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України, щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та, з дотриманням правил статті 86 ГПК України, визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії / бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

В силу наведених вище норм Суд доходить висновку, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, що підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.09.2023 у справі № 913/228/22, від 27.03.2024 у справі № 912/940/23, від 27.07.2024 у справі № 916/4158/23, від 24.09.2024 у справі № 915/1037/23 та інших. 

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст та умови конкретних правовідносин, наявність / відсутність наданих сторонами доказів у сукупності, що свідчать про наявність / відсутність підстав для вчинення такої дії.

Передбачене статтею 551 ЦК України право суду на зменшення неустойки не залежить від правової природи укладеного договору, яким передбачена сплата штрафних санкцій, а, як уже зазначалося вище, пов`язане з наявністю у конкретних спірних правовідносинах виняткових обставин, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій (див. постанову Верховного Суду від 30.10.2025 у справі № 910/2105/25).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. 

За висновками об`єднаної палати, викладеними у згаданій постанові, висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.

А тому, як зауважила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 %, тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто в межах судового розсуду. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Отже, індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.

Так, у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, розглядаючи клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, керуючись приписами статей 551 ЦК України та 233 ГК України, дійшов висновку, що в даному конкретному випадку є можливим зменшення розміру нарахованих позивачем неустойки на 90 %. При цьому господарський суд фактично врахував:
- інтереси обох сторін;
- факт виконання зобов`язання відповідачем (хоч і з простроченням);
- відсутність будь-яких доказів на підтвердження факту понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем прострочення;
- значний розмір штрафних санкцій;
- невідповідність їх наслідкам порушення відповідачем зобов`язання;
- справедливість, добросовісність та розумність цивільного судочинства.

Тобто суд апеляційної інстанції в межах виключних дискреційних повноважень суду у даному конкретному випадку за наслідками оцінки наданих сторонами доказів та обставин справи у їх сукупності, на власний розсуд зменшив розмір штрафних санкцій (пені та штрафу), заявлених позивачем до стягнення (до переоцінки чого Верховний Суд вдаватися не може), що є виключним правом суду, визначеним статтею 233 ГК України та частиною третьою статті 551 ЦК України.

Доводи скаржника щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України не знайшли свого підтвердження та не спростовують викладеного у цій постанові, а виключно зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для задоволення позову щодо стягнення неустойки у повному обсязі. Однак Верховний Суд зауважує, що відповідно до приписів частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Ураховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 27.02.2019 у справі №910/9765/18, від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 щодо застосування статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, а також статей 86, 210 ГПК України, адже Судом встановлено, що оскаржуване судове рішення у відповідній частині ним не суперечить. 

Відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими юридично значущими фактами та обставинами, які складають предмет та підставу позову, та які визначають фактично-доказовий склад у справі, що формується, виходячи з підстав, вимог та заперечень сторін.

Справи, на які посилається скаржник, демонструють очевидну різноманітність обставин (підстав та чинників), які бралися судами до уваги та вплинули на рішення Верховного Суду, що ухвалені за наслідками перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, та які не корелюються з обставинами, встановленим судом попередньої інстанції у справі, що переглядається (№910/11507/25).

Крім того, колегія суддів відхиляє і посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.11.2020 у справі №910/11152/19, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 28.07.2020 у справі №904/2104/19, від 03.09.2024 у справі №903/753/22, адже судом апеляційної інстанції у справі, що переглядається, не долучались до матеріалів справи нові докази та, відповідно, правова оцінка таким не надавалась.

Скаржник у даному випадку помилково посилання суду апеляційної інстанції на загальновідомі факти (які не потребують доказування відповідно до частини третьої статті 75 ГПК України) в обґрунтування судового рішення у частині застосування положень статті 551 ЦК України до спірних правовідносин ототожнив зі встановлення судом нових фактичних обставин справи на підставі нових доказів, чого очевидно у спірних правовідносинах не відбулось.

Ураховуючи наведене у своїй сукупності, касаційну скаргу позивача у означеній частині слід залишити без задоволення.

6.6. Щодо можливості зменшення процентів за користування коштами попередньої оплати

6.6.1. Так, у даній справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування коштами попередньої оплати відповідно до умов Договору.

Разом з тим суд апеляційної інстанції, з огляду на те, що проценти за користування чужими грошовими коштами передбачені в Договорі у розділі «Відповідальність сторін» дійшов висновку, що у даному випадку спірні відсотки за користування коштами попередньої оплати є засобом відповідальності боржника, а отже, такі також підлягають зменшенню на підставі статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України.

При цьому суд урахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.03.2020 у постанові у справі № 902/417/18 (щодо можливості зменшення процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України).

Заперечуючи проти вказаних висновків, позивач у касаційній скарзі вказує, що у питанні зменшення належних до стягнення відсотків річних за користування коштами висновки суду апеляційної інстанції є необґрунтованими.

6.6.2. З огляду на наведене, колегія суддів відзначає, що спірним Договором передбачено, що у разі порушення строку виконання робіт підрядник сплачує замовнику 20% річних за весь час користування чужими коштами нарахованих на суму попередньої оплати і обчислених з дня, коли роботи повинні бути виконані підрядником до дня фактичної здачі робіт чи повернення суми попередньої оплати (пункт 7.3 Договору).

Вказане корелюється з положеннями статті 536 ЦК України, де визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, положення статті 536 ЦК України передбачають можливість, зокрема для замовника нарахування на суму сплаченої ним підряднику попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер договору. Порушення продавцем обов`язку щодо виконання робіт у строк, які попередньо були оплачені, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

Відтак, з огляду на зміст пункту 7.3 Договору, який регулює порядок нарахування процентів на попередню оплату, спірні правовідносини у відповідній частині регулюються саме приписами статті 536 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово висновував, що за своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

Тобто, передбачені статтею 536 ЦК України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), та виступають способом захисту прав та інтересів замовника який, здійснивши оплату послуг на умовах попередньої її оплати, набув також статусу кредитора за договором по відношенню до підрядника до моменту викання таким робіт за договором у повному обсязі.

Також проценти за користування чужими коштами, передбачені статтею 536 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів річних, про які йдеться у частині другій статті 625 названого Кодексу. Так, стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання (див. постанову Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/639/18).

Отже, з огляду на різну правову природу проценти, передбачені статтею 536 ЦК України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та процентами, передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України.

Схожі висновки містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/14180/18.

Суд зауважує, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частина перша статті 3 ЦК України). За встановлених у справі обставин сторони самостійно на власний розсуд, використовуючи принцип свободи договору, передбачили відповідну його умову щодо сплати процентів за користування чужими грошовими коштами в розумінні статті 536 ЦК України, що відповідно до положень статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, враховуючи, що відсотки за користування грошовими коштами не є штрафною санкцією, а також не є відсотками, які нараховуються у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора і передбачають отримання від боржника компенсації (плати) за користування коштами, що були отримані ним як попередня оплата, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про наявність правових підстав для зменшення розміру процентів за користування чужими грошовими коштами попередньої оплати на підставі статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Вказане у повній мірі узгоджується із сталою та послідовною практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах (див. постанови від 04.06.2025 у справі № 910/5992/24, від 24.09.2025 у справі № 910/12589/24, від 26.11.2025 у справі №910/8369/24 тощо).

При цьому Суд керується принципом jura novit curia ("суд знає закони"), відповідно до якого суд під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabo tibi ius)).

З огляду на наведене постанова суду апеляційної інстанції у відповідній частині підлягає скасуванню як така, що ухвалена з порушенням норм матеріального права. Водночас рішення суду першої інстанції у відповідні частині засноване на законі.

З огляду на наведене доводи касаційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження. 

6.7. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи позивача про порушення судом апеляційної інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваного судового рішення за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Відповідно до статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом статті 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

7.3. Верховний Суд вважає, що касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у відмовленій частині позовних вимог щодо стягнення 20% річних за користування коштами попередньої оплати - скасуванню (із залишенням рішення місцевого господарського суду у відповідній частині в силі), а в решті постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

8. Судові витрати

8.1. У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги позивача, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції у частині розгляду позовних вимог щодо стягнення відсотків річних за користування коштами попередньої оплати, відповідно до вимог статті 129 ГПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. В решті сума сплаченого судового збору за перегляд справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки в іншій частині вимог касаційної скарги така залишена без задоволення, а оскаржуване судове рішення у відповідній частині - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 312, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 у відмовленій частині позовних вимог щодо стягнення відсотків річних за користування коштами попередньої оплати скасувати, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 у справі №910/11507/25 у відповідній частині залишити в силі.

3. В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 у справі №910/11507/25 (в оскаржуваній частині) залишити без змін.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Далгакиран компресор Україна" (04212, м. Київ, вул. Лук`яненка Левка, буд. 9, ЄДРПОУ 33399780) на користь Акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська область, Кременчуцький район, м. Кременчук, вул. Івана Приходька, буд. 141, ЄДРПОУ 05756783) 28 458, 28 грн (двадцять вісім тисяч чотириста п`ятдесят вісім гривень 28 коп.) судового збору за подання касаційної скарги.

Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко