Справа № 758/6368/26 
Категорія 75 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2026 року          м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді     Петрова Д.В.,
при секретарі судового засідання   Сідько І.О.,
за участю:
позивача        ОСОБА_1 ,
представника позивача     ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району м. Києва» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на професійну правничу допомогу та відшкодування моральної шкоди,
У С Т А Н О В И В :
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 з 13 серпня 2025 року працювала у Комунальному некомерційному підприємстві «Клінічна лікарня № 15 Подільського району м. Києва» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на посаді інспектора з кадрів відділу по роботі з персоналом за зовнішнім сумісництвом (0,25 ставки) на підставі строкового трудового договору до 31 грудня 2025 року (наказ № 976-к/тр від 11.08.2025 р.).
24 грудня 2025 року позивачем було подано письмову заяву щодо продовження роботи за сумісництвом та дії строкового договору. Протягом наступного тижня остання продовжувала виконувати свої посадові обов`язки, очікуючи на відповідь.
Оскільки робоче місце позивача розташоване віддалено від адміністративної будівлі КНП «КЛ №15», остання спілкувалася з керівництвом у месенджері. Звернувшись 06 січня 2026 року за інформацією щодо результатів розгляду заяви, позивач випадково дізналася про існування наказу № 1356-к/тр від 22.12.2025 про її звільнення з 31 грудня 2025 року за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), тож відразу прибула для ознайомлення з ним та отримання його копії (про заперечення щодо формулювання причини звільнення зробила відповідну відмітку).
Позивач вважає, що її звільнення відбулося з грубим порушенням процедури, визначеної КЗпП України. Позивач не подавала заяви про звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Навпаки, її заява від 24.12.2025 свідчила про бажання продовжувати трудові відносини.
Оскільки позивачем було подано заяву про продовження роботи, а роботодавець не заперечив проти цього та не звільнив її у встановленому порядку (за п. 2 ст. 36 КЗпП України), трудові відносини фактично набули безстрокового характеру.
Роботодавець в односторонньому порядку визначив підставу звільнення (п. 1 ст. 36 КЗпП України - угода сторін), хоча фактично мав місце строковий договір, який закінчувався. Однак, за наявності заяви позивача про продовження дії строкового трудового договору та відсутності її згоди на припинення вказаного договору саме «за угодою», таке звільнення є протиправним.
Позивачка вимушена звернутись до суду із позовними вимогами про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.04.2026 вказану цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
06.05.2026 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.
В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що позивачка пропустила спеціальний місячний строк звернення до суду у спорі про звільнення. У позові вона сама визнає, що звернулася до суду 15.04.2026 та що дізналася про наказ про звільнення 06.01.2026. Звернення до профспілки, КТС, Держпраці, поліції та інших органів не було об`єктивною перешкодою для подання позову до суду. КТС не мала компетенції розглядати спір про поновлення на роботі, зміну формулювання причини звільнення та оплату вимушеного прогулу.
Трудовий договір був строковим. Наказ № 976-к/тр від 11.08.2025 прямо встановлював роботу з 13.08.2025 до 31.12.2025. ОСОБА_1 ознайомилася з наказом під підпис.
Звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору не є звільненням з ініціативи роботодавця за статтями 40, 41 КЗпП України. Додаткова згода працівника на припинення договору після закінчення строку не вимагається.
Одностороння заява позивачки від 24.12.2025 про бажання продовжити роботу не трансформувала строковий договір у безстроковий. Немає доказів фактичної роботи після 31.12.2025, а роботодавець до закінчення строку договору видав наказ про звільнення.
Первісне помилкове формулювання підстави звільнення як «за угодою сторін» було технічною опискою, яку відповідач виправив наказом № 45-к/тр від 27.01.2026. Копія наказу була направлена позивачці цінним листом з описом вкладення 28.01.2026.
14.08.2026 від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про збільшення розміру позовних вимог.
Так представник позивача зазначає, що після подання позовної заяви позивачем отримано нову довідку КНП «Клінічна лікарня №15 Подільського району м. Києва» від 04.05.2026 № 1398, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивача становить 1 966 грн 79 коп., а не 1 386 грн 43 коп., як було помилково зазначено у попередній довідці та використано при розрахунку позовних вимог.
Виходячи із середньоденного заробітку 1 966 грн 79 коп. та 77 робочих днів вимушеного прогулу станом на дату подання позовної заяви, сума середнього заробітку становить: 1 966 грн 79 коп. * 77 = 151 442 грн 83 коп.
Окрім цього, 14.08.2026 від представника позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі, а 17.08.2026 від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про залишення заяви представника позивача про збільшення позовних вимог без розгляду.
В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, представник відповідача в заяві на адресу суду просив розгляд справи проводити без участі сторони відповідача та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, а також гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Судом встановлено, що 11.08.2025 директором відповідача видано наказ № 976-к/тр «Про прийняття на роботу за сумісництвом (зовнішнім) Ірину Котляр». Цим наказом ОСОБА_1 прийнято на посаду інспектора з кадрів відділу по роботі з персоналом на 0,25 ставки за сумісництвом (зовнішнім) з 13.08.2025 до 31.12.2025, із графіком роботи: середа з 08:30 до 19:00, обідня перерва з 13:00 до 13:30. На наказі наявний підпис ОСОБА_1 про ознайомлення.
22.12.2025 відповідач видав наказ № 1356-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з 31.12.2025. 
У первісному формулюванні наказу було зазначено «за угодою сторін» за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Проте, відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що в частині формулювання підстави була допущена технічна описка, оскільки фактичною і юридичною підставою припинення трудового договору було закінчення строку його дії.
27.01.2026 відповідач видав наказ № 45-к/тр «Про внесення змін до Наказу № 1356-к/ тр від 22.12.2025р.», яким виправив описку: слова про звільнення «за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України» замінено на формулювання «у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України».
28.01.2026 копію наказу № 45-к/тр було направлено ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення, поштове відправлення № 0407040446926. За трекінгом Укрпошти відправлення повернуто відправнику у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.
Відповідно до частин першої, третьої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджує, що позивач без поважних причин пропустила встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України строк звернення до суду, оскільки, на думку відповідача, позивачу було відомо про звільнення ще 06 січня 2026 року, а позов подано лише 15 квітня 2026 року.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України перебіг строку звернення до суду пов`язується не лише з моментом, коли працівник дізнався про порушення свого права, а й з необхідністю забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Судом встановлено, що 13 січня 2026 року позивач звернулася до Київської міської профспілки працівників охорони здоров`я, 15 січня 2026 року - до Комісії по трудових спорах КНП «Клінічна лікарня №15», 28 січня 2026 року - до Державної служби України з питань праці, а також звернулася до правоохоронних органів щодо інших неправомірних дій посадових осіб відповідача. Зазначені обставини були викладені у позовній заяві та підтверджуються належними письмовими доказами.
Сам факт звернення позивача до Комісії по трудових спорах свідчив про її обґрунтовані сподівання на відновлення порушених трудових прав без необхідності судового розгляду. Лише після отримання рішення Комісії по трудових спорах та відповідей інших компетентних органів позивач об`єктивно дійшла висновку про неможливість ефективного захисту своїх прав у позасудовому порядку, що й стало підставою для звернення до суду.
Отже, доводи відповідача щодо неповажності причин пропуску строку звернення до суду ґрунтуються виключно на формальному обчисленні календарного строку без урахування реальної поведінки позивача, її добросовісності, активності у захисті своїх трудових прав та конкретних обставин справи, що суперечить як положенням трудового законодавства, так і усталеним принципам забезпечення права особи на ефективний судовий захист.
У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що після видання наказу про звільнення було встановлено технічну помилку, у зв`язку з чим 27 січня 2026 року видано наказ №45-к/тр про внесення змін до попереднього наказу. На думку відповідача, зазначений наказ свідчить про усунення допущених порушень та підтверджує законність його дій.
Суд не погоджується з таким твердженням відповідача та вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 183/7160/18 (провадження № 61-11065св20) зроблено висновок, що «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади з 17 жовтня 2018 року, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача за згодою сторін, як це передбачено статтею 36 КЗпП України. З урахуванням зазначеного суди, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли правильного висновку про те, що оскільки позивач 17 жовтня 2018 року подав заяву про звільнення із займаної посади, порушень роботодавцем трудового законодавства при звільненні не встановлено, крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власник або уповноважений ним орган не виконував законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Установивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильних висновків що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України. Посилання позивача у касаційній скарзі на те, що написання ним заяви про звільнення із займаної посади відбулось під тиском відповідача, є безпідставними, оскільки він не надав доказів, які підтверджують здійснення на нього тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій».
Визначення дати звільнення за угодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявним намір працівника звільнитися саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).Отже, недосягнення сторонами угоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.
Таким чином, підстави припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовуються у разі отримання підприємством з боку працівника мовчазної згоди (конклюдентні дії) на звільнення із займаної посади за наявності обставин непереборної сили
Зазначене вище узгоджується з постановами Верховного Суду від 06 грудня 2021 року, справа № 761/28725/18, провадження № 61-11299св20, від 17 жовтня 2018 року у справі № 222/438/17-ц (провадження № 61-14665св18).
Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 264/2678/17 (провадження № 61-29363св18).
Щодо змін підстав звільнення у наказі, а саме те, що після видання наказу про звільнення було встановлено «технічну» помилку, у зв`язку з чим 27 січня 2026 року видано наказ №45-к/тр про внесення змін до попереднього наказу, суд дійшов до наступних висновків.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 29 березня 2023 року в справі № 305/2278/19 (провадження № 61-2866св22), зазначено, що: «внесення роботодавцем змін до наказу з метою виправлення помилки чи дати звільнення не є підставою для визнання такого наказу незаконним. Трудове законодавство не містить імперативних норм, які б забороняли роботодавцю вносити зміни до наказу із зазначеною вище метою. За сталою практикою Верховного Суду наказ роботодавця про внесення змін до наказу про звільнення, з урахуванням фактичних обставин справи, може бути визнаний незаконним, якщо він змінює підстави розірвання трудового договору. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року в справі № 703/3231/20 (провадження № 61-6806св21)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2022 року в справі № 703/3231/20 (провадження № 61-6806св21) вказано, що: «Верховний Суд зазначав про можливість внесення змін до наказу про звільнення. Зокрема, у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 761/23477/16-ц (провадження № 61-46657св18) Верховний Суд врахував, що внесення змін до наказу про звільнення позивача стосуються лише дати звільнення і не змінюють підстави розірвання трудового договору та погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про необґрунтованість позовних вимог та про те, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням положень КЗпП України. Отже, за сталою практикою Верховного Суду наказ роботодавця про внесення змін до наказу про звільнення, з урахуванням фактичних обставин справи, може бути визнаний незаконним, якщо він змінює підстави розірвання трудового договору.
Таким чином, з урахуванням наведеного суд дійшов до висновку, що роботодавець може виправити очевидну технічну помилку в наказі, але не може під виглядом виправлення описки після звільнення змінити фактичну або юридичну підставу розірвання трудового договору, якщо така зміна фактично означає нову підставу звільнення або виправлення порушення, допущеного при первісному звільненні.
Отже, суд дійшов до висновку, що наказ №45-к/тр від 27.01.2026 не спростовує доводів позовної заяви, не усуває порушень, допущених під час звільнення позивача, та не може бути належним доказом правомірності дій відповідача.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Вимушений прогул позивачки судом обчислюється за період з 01.01.2026 року по 21 серпня 2026 року із розрахунку: січень - 22 дні, лютий - 20 днів, березень - 22 дні, квітень - 22 дні, травень - 21 день, червень - 22 дні, липень - 23 дні, серпень (1-21 число) - 15 днів, а всього 167 днів.
Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути таким: 1 966 грн 79 коп. (середньоденна заробітна плата) * 167 день (кількість днів вимушеного прогулу) = 328 453 грн 93 коп. (сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів).
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, суд дійшов до наступних висновків.
Вирішуючи вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди суд виходить із положень ст. 237-1 КЗпП України відповідно до яких відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Як роз`яснював у своїй постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» №4від 31.03.1995року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості.
Встановивши наявність порушення конституційного права позивача оплату праці, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення її можливості належного свого утримання та розпорядження коштами за власними життєвими потребами, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, звернення до суду за захистом порушеного права, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірним до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 1 000 грн.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, суд дійшов до наступних висновків.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У зв`язку з неправомірним звільненням, позивач звернулася за професійною правничою допомогою до ТОВ «Правова допомога Україна». Факт понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн підтверджується договором про надання правничої допомоги № 21022601 від 21.02.2026 р. та квитанцією про сплату від 21.02.2026.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за майновою вимогою, задоволення судом позовних вимог; з огляду на приписи ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 10 000 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 8412-2419-4302-3838 від 15.04.2026 про сплату судового збору у розмірі 1 331 грн 20 коп., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Окрім цього, враховуючи те, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі звільняються від сплати збору у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 4 615 грн 74 коп. в дохід держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.
Керуючись ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району м. Києва» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району міста Києва» № 1356-к/т від 22 грудня 2025 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора з кадрів відділу по роботі з персоналом за сумісництвом.
Поновити ОСОБА_1 на посаду інспектора з кадрів відділу по роботі з персоналом Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району міста Києва» за сумісництвом на 0,25 ставки.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.01.2026 року по 21 серпня 2026 року визначену без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у розмірі 328 453 (триста двадцять вісім тисяч чотириста п`ятдесят три) гривень 93 копійки.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 (одну тисячу) гривень.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 15 Подільського району міста Києва» судовий збір у розмірі 4 615 (чотири тисячі шістсот п`ятнадцять) грн 74 коп. в дохід держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня № 15 Подільського району м. Києва» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), місцезнаходження: м. Київ, вул. Сковороди, буд. 2, код ЄДРПОУ: 26199074.

Суддя         Дмитро ПЕТРОВ