Деражнянський районний суд Хмельницької області 
ін. 32200 , місто Деражня , вул. Миру, 43 	тел. (факс): 038 56 2 10 24	

_____________________________________________________________________________
10 липня 2026 року 	Справа № 673/867/26  Провадження № 3/673/254/26	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Суддя Деражнянського районного суду Хмельницької області Мартинюк В.Б.,
з участю секретаря судового засідання – Капітана В.А.,
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
його захисника - адвоката Бойка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Деражня матеріали, які надійшли від Сектору поліцейської діяльності №1 відділу поліції №3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності,
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає по АДРЕСА_1 , 
за ч. 1 ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

встановив:
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення 28.06.2026 року о 01 год. 35 хв. по вул. Проскурівська, 9 в м. Деражня водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 , невиконав вимогу працівників поліції про зупинку транспортного засобу, подану за допомогою світлозвукових спец. сигналів проблискових маячків червоного кольору. Водій не зупинився та був затриманий шляхом переслідування на патрульному автомобілі «Renault Duster» д.н.з. НОМЕР_2 по вул. Подільська, 35 в м. Деражня, чим порушив вимоги п.2.4 Правил дорожнього руху невиконання водіями вимог про зупинку та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.
В судовому засіданні ОСОБА_1 вину не визнав, зазначив, що дійсно він керував вказаним транспортним засобом при зазначених у протоколі обставинах, проте зупинився одразу як тільки побачив проблисковий маячок на службовому автомобілі патрульної поліції. Крім того, зазначив, що він їхав з м. Деражні в сторону с. Шпиченці підвозив знайомого військовослужбовця. В с. Теперівка його зупинили працівники поліції, до того часу його не зупиняли. Під час зупинки його транспортного засобі, працівники поліції мотивували причину зупинки керування транспортним засобом в комендантську годину. 
У судовому засіданні захисник - адвокат Бойко В.В. зазначив, працівниками поліції фактичної зупинки транспортного засобу у розумінні вимог Правил дорожнього руху та Закону України «Про Національну поліцію» не здійснювалося. Натомість причиною зупинку транспортного засобу було вмотивовано працівниками поліції керування транспортним засобом під час комендантської годити, а не законної зупинки транспортного засобу. Із наведених підстав, захисник просив суд закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, доводи захисника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Так, згідно з п. 1.9. Правил дорожнього руху (надалі за текстом - ПДР) особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Підставою адміністративної відповідальності є вчинення особою діяння, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбачене КУпАП (ст., ст. 8, 9 цього Кодексу).
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене певне діяння як адміністративне правопорушення.
Згідно з вимогами ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Санкція ч. 1 ст. 122-2 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність у виді штрафу у розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців. Тому, через суворість санкції цієї статті її слід відносити до фактично кримінальних правопорушень з усіма гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане підтверджується рішеннями ЄСПЛ «Гурепка проти України» та «Лучанінова проти України», які в силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковими до застосуванню судами України.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд .
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессеге, і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 року (п.146) Суд констатував, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом п. 2 ст. 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вказано судам на недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.
Принцип «презумпції невинуватості» закріплений і в ст. 62 Конституції України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Пунктом п.3.2. Рішення Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України від 20 жовтня 2011 року №12-рп/2011 передбачено, що збирання, перевірка та оцінка доказів можливі лише в порядку, передбаченому законом. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
ОСОБА_1 вину в інкримінованому йому правопорушенні не визнав, а тому виходячи з презумпції невинуватості, його вина має бути доведена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, одержаних (зібраних, складених) в порядку та спосіб, що установлений законами України, які в своєму системному взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводили винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.
За ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N23-рп/2010 (п.4.1) встановлено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані стосовно даного правопорушення встановлюються окрім протоколу про адміністративне правопорушення поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та іншими доказами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
В даній конкретній справі обов`язок щодо збирання доказів був на поліцейському СПД№1 ВП№3, оскільки він порушив провадження по справі за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП щодо ОСОБА_1 .
Відповідно до вимог частини першої статті 122-2 КУпАП, порушення якої ставиться у вину ОСОБА_1 , передбачена адміністративна відповідальність за невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу.
Проте доказів, які б, поза розумним сумнівом, свідчили про невиконання ОСОБА_1 вимог п.2.4 ПДР, тобто не виконання ним вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, яку поліцейський здійснив шляхом подання за допомогою світлозвукових спеціальних сигналів проблискових маячків червоного кольору, а отже про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, матеріали провадження не містять.
На підтвердження зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин органом, яким порушено провадження в справі, долучено лише відеозапис з нагрудного відеореєстратора поліцейського боді камери поліцейського.
Безпосередньо дослідивши в судовому засіданні зазначений відеозапис, судом встановлено, що ним не зафіксовано зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
А будь-які інші належні, допустимі та достовірні докази, які з достатністю вказували б на наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122-2 КУпАП, у справі відсутні, судом такі докази не встановлені. До того ж, в рішеннях ЄСПЛ у справах «Malofeyeva v. Russia» та «Karelin v. Russia» суд зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, застосовуючи закріплений в ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь, суд дійшов переконання, що провадження у справі про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122-2 КУпАП.
Керуючись п. 1 ст. 247, п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП,-

п о с т а н о в и в:
Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її проголошення до Хмельницького апеляційного суду через Деражнянський районний суд Хмельницької області.

Суддя Деражнянського районного суду Хмельницької області 	  В. Б. Мартинюк