ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2026 р. справа № 300/5650/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області в якому просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, з січня 2017 року по жовтень 2017 року, з січня 2023 по грудень 2023 року, з січня 2024 року по липень 2024 року, з січня 2025 по травень 2025 та нарахування в повному обсязі з серпня 2024 по грудень 2024;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області здійснити нарахування у зростаючому розмірі та виплату індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, з січня 2017 року по жовтень 2017 року, з січня 2023 по грудень 2023 року, з січня 2024 року по липень 2024 року, з січня 2025 по травень 2025 та нарахування і виплатити в повному обсязі з серпня 2024 по грудень 2024 року;
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом від 30.05.2025 №250 о/с позивача звільнено зі служби в поліції. При цьому, в спірний період відповідачами не нараховано індексацію грошового забезпечення або ж нараховано у неповному обсязі. Зазначені дії відповідачів представник позивача вважає протиправними, а тому просить суд зобов`язати відповідача вчинити дії на усунення зазначених порушень. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.08.2025 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області скористалося правом подання відзиву на позовну заяву, який згідно змісту якого представник відповідача щодо задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що відповідачем у повній мірі дотримано процедуру звільнення позивача, виплачено всі належні суми та ознайомлено його з наказом про звільнення. Звернено увагу суду, що позивач у позовній заяві посилається на наявну заборгованість яка полягає у ненарахуванні та не виплаті індексації грошового забезпечення за вище наведені періоди, однак не надає належних доказів такої заборгованості, що унеможливлює встановлення самого факту порушення його прав. Зокрема, позивач не надав розрахунків, виписок, платіжних документів, довідок чи будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували не проведення ГУНП в області індексації грошового забезпечення позивачу у вище наведені періоди, а також які свідчили б про наявність відповідної бездіяльності з боку ГУНП в Івано-Франківській області. Окрім того, вказано, що Дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII зупинено на 2023 рік згідно із Законом «Про державний бюджет України на 2023 рік» №2710-IX від 03.11.2022. Отже, у 2023 році роботодавці, тобто ГУНП в Івано-Франківській області були звільнені від обов`язку індексації зарплати. Зазначив про правомірність виплати індексації з серпня 2024 року. Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову.
Представником позивача подано відповідь на відзив згідно якого вважає аргументи наведені відповідачем протиправними, просив позов задовольнити повністю.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
Згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 30.05.2025 №250 о/с ОСОБА_1 згідно з пунктом 2 (за станом здоров`я (через хворобу)) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції з 31.05.2025 (а.с. 9).
На звернення представника позивача від 18.07.2025 ГУНП в Івано-Франківській області листом від 23.07.2025 надано відомості про нарахування грошового забезпечення позивача за період з листопада 2015 року по травень 2025, згідно якого вбачається, що за спірні періоди позивачу не нараховано індексацію грошового забезпечення (а.с. 10-21).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення або ж нарахування не в повному обсязі за період з листопада 2015 року по 31.05.2025, представник позивача звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно пункту 4 частини десятої статті 62 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Пунктом 3 Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року за №260, визначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною п`ятою статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно абз.4 частини першої статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Приписи частини шостої статті 2 вказаного Закону визначають, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За правилами частини першої статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 1 січня 2016 року - 103 відсотка).
Згідно частини другої статті 6 вказаного Закону порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням змін внесених постановою КМ України від 18 жовтня 2017 року №782 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
За змістом п.4 зазначеного Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Пунктом 11 вказаного Порядку встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Відтак, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (до 1 січня 2016 року - 101 відсоток).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - з місяця введення в дію (опублікування) Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (п.4 Порядку).
Відповідно до п.6 Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів І коштів державного бюджету.
Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9- рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи із служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
При цьому, обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.04.2023 у справі №420/19450/21, що враховується судом, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.
Відповідно до наявних в матеріалах справи архівних відомостей про грошове забезпечення позивача, вбачається, що за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, з січня 2017 року по жовтень 2017 року, з січня 2023 по грудень 2023 року, з січня 2024 року по по липень 2024, з січня 2025 року по травень 2025 року не нараховувалась та не виплачувалась, та нараховувалась не в повному обсязі з серпня 2024 по грудень 2024 року, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача та з урахуванням викладеного, вказана вимога не обмежується будь-яким строком.
В свою чергу, відсутність в нормативно-правовому акті певної категорії осіб, тобто наявність законодавчої прогалини, не може мати наслідком порушенням державою взятих на себе зобов`язань.
Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування спірної індексації до 24.10.2017, тобто до внесення змін до Порядку №1078, є необґрунтованими, оскільки Закон №580-VIII має вищу юридичну силу ніж Порядок №1078.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.01.2021 у справі №160/35/20, від 16.07.2020 у справі №2140/1763/18.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, суд зазначає, що відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджет на 2023 рік" від 3 листопада 2022 року № 2710-IX, зупинено на 2023 рік дію, зокрема, Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Зазначена норма набрала законної сили відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень з 1 січня 2023 року.
Відтак, у відповідача були відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення протягом 2023 року.
Статтею 39 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09 листопада 2023 року № 3460-IX визначено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01 січня 2024 року. Отже, у 2024 році право на проведення індексації заробітної плати працівників поновлюється.
Таким чином, вже з 01.01.2024 дія Закону №1282-ХІІ поновлена, він діє і на теперішній час.
Відтак, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача у проведенні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, з січня 2017 року по жовтень 2017 року, з січня 2024 року по липень 2024, з січня 2025 року по травень 2025, та нарахуванні не в повному обсязі індексації грошового забезпечення з серпня 2024 по грудень 2024 року, є обґрунтованими та в цій частині підлягають до задоволення.
Як наслідок слід зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивача за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, з січня 2017 року по жовтень 2017 року, з січня 2024 року по липень 2024, з січня 2025 року по травень 2025, та перерахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з серпня 2024 по грудень 2024 року в повному обсязі.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
В рішенні "Салов проти України" (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, з січня 2017 року по жовтень 2017 року, з січня 2024 року по липень 2024, з січня 2025 року по травень 2025 та нарахуванні в повному обсязі індексації грошового забезпечення з серпня 2024 по грудень 2024 року.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року, з січня 2017 року по жовтень 2017 року, з січня 2024 року по липень 2024, з січня 2025 року по травень 2025 та перерахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з серпня 2024 по грудень 2024 року в повному обсязі.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   Шумей М.В.