КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 757/16496/20-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/284/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Предчук Тетяни Василівни та представника ОСОБА_2 - адвоката Кінебаса Олексія Михайловича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року (суддя Батрин О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк Олена Юріївна, ОСОБА_8 про визнання права власності, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зобов`язання відшкодувати майнову і моральну шкоду,

установив:

у квітні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом у якому, з урахуванням уточнень, просила:
визнати за нею право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ;
зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 5/2017;
зобов`язати ОСОБА_9 , вдову померлого ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), відшкодувати їй: майнову шкоду у розмірі 9 212 435,10грн; майнову шкоду в розмірі 139 582,35грн в місяць, починаючи з 1 квітня 2020 року до дати винесення судом рішення в даній справі; моральну шкоду в розмірі 365 686грн.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що вона є донькою та спадкоємицею громадянина США ОСОБА_10 , який 23 грудня 2016 року у штаті Каліфорнія США склав заповіт та уклав трастовий договір зі своєю дружиною - ОСОБА_12 , згідно яких він передав своє майно управителю траста сім`ї ОСОБА_13 , створеному за трастовою декларацією, підписаною в цей же день, відразу після складання заповіту, між ним, як установником, та ОСОБА_14 , як управителем, яка зобов`язалась додати майно, відчужене за вказаним заповітом, до капіталу трасту та

утримувати, управляти та розподіляти майно відповідно до положень цієї трастової декларації. Згідно п. 5.2 трастового договору, після смерті ОСОБА_15 , управитель трасту зобов`язаний розподілити його доньці - ОСОБА_16 все нерухоме майно, яким той володів в Києві, навколо АДРЕСА_4 та всі його права за страхуванням цього майна. 
Позивачка посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідач помер, на момент його смерті, йому належали наступні об`єкти нерухомості навколо АДРЕСА_4 : квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 .
Позивачка зазначала, що заповідач не включив ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , та будь-кого з їх дітей у заповіт, як спадкоємців, однак 22 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. із заявою про спадкування за законом, в результаті чого відкрито спадкову справу № 5/2017.
Позивачка зазначала, що 25 серпня 2017 року вона теж подала вказаному нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька, після чого неодноразово зверталась до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак лише через півтора року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 травня 2019 року.
Також позивачка зазначала, що відповідач ОСОБА_1 намагався визнати заповіт і трастовий договір недійсними, проте рішенням Вищого суду штату Каліфорнія, округу Лос-Анджелес, США, йому було відмовлено, заповіт і трастовий договір визнано дійсними та такими, що підлягають примусовому виконанню (справа 17STPB08783).
Позивачка стверджувала, що незважаючи на те, що ОСОБА_7 успадкувала майно за вказаним заповітом та трастовим договором на території США, вона не мала наміру надавати нотаріусу в Україні оригінали вказаних документів, бажаючи скористатись можливістю саме спадкування за законом майна, що належало заповідачу на території України. Більше того, ОСОБА_7 незаконно використовує спадкове майно, здаючи його в оренду, що встановлено в рамках цивільної справи № 757/25373/18-ц, яка перебувала на розгляді у Печерському районному суді міста Києва.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_17 право власності на спадщину після смерті ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8 223грн та витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 39 721,08грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь третьої особи, яка не заявляла самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_18 100 000грн правничої допомоги.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Предчук Т.В. просить скасувати рішення суду в частині визнання за позивачкою ОСОБА_17 права власності на спадщину після смерті ОСОБА_15 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.
В обґрунтування своїх доводів, представник відповідача зазначає, що позивачкою у позовній заяві було процитовано лише частину п. 5.2 трастового договору, однак не вказано, що цей пункт містить застереження стосовно того, що у випадку того, якщо ОСОБА_20 не переживе ОСОБА_15 або якщо спадкове майно не знаходитиметься в 

трасті на дату смерті ОСОБА_15 , дарунок припиняється та може бути здійснений лише в розмірі спільної власності установників, його частки у квазі-спільній власності або його особистої власності та не з активів, зокрема частки установника, який пережив другого з подружжя. Вказаний пункт визначає не безумовне право позивачки на спірне майно та фактично відсилає до інших положень трастового договору, який у свою чергу не містить жодного посилання на перелік цього майна та належність його до трасту, що унеможливлює встановлення факту перебування того чи іншого майна в трасті.
Також представник відповідача зазначає, що вказаний трастовий договір, який за своїм змістом фактично є договором довірчої власності (довірчого управління), складений у простій письмовій формі та не відповідає положенням чинного національного законодавства та міжнародним колізійним нормам, які визначають пріоритет законів України.
Представник відповідача вважає, що позивачкою не доведено право на одержання від померлого ОСОБА_15 нерухомого майна на підставі п. 5.2 трастового договору та не доведено сам факт прийняття спадщини у встановлений законом строк, оскільки представник позивачки у судовому засіданні не зміг пояснити, коли саме та яким чином позивачкою подавалась заява про прийняття спадщини і чи був у неї на території України уповноважений на подання такої заяви представник.
Представник ОСОБА_4 - адвокат Кінебас О.М. у поданій апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
В обґрунтування своїх доводів, представник відповідачки зазначає, що сімейний траст сім`ї ОСОБА_24 не можна вважати заповітом у розумінні законодавства України, оскільки, згідно національного законодавства України, єдиним документом, яким спадкодавець може здійснити розподіл свого майна між спадкоємцями, є саме заповіт, а вказаний траст за своєю правовою природою є договором довірчої власності, який не може регулювати питання спадкування. Крім того, ОСОБА_24 23 грудня 2016 року склав заповіт, яким передав все своє майно довіреній особі трасту сім`ї ОСОБА_24 - ОСОБА_19 , яка повинна була додати власність, яка знаходиться в його розпорядженні згідно з вказаним заповітом, до довірчої власності, володіти, управляти майном та розділяти його відповідно до положень декларації про довірчий характер власності.
Також представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно незастосування до спірних правовідносин положень статті 1241 ЦК України щодо обов`язкової частки малолітніх дітей померлого спадкодавця, оскільки згідно статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні - правом України.
Крім цього представник відповідачки зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги застереження, що містилось у п. 5.2 трастового договору, стосовно того, що ОСОБА_20 має право на всю частку в нерухомості ОСОБА_15 в Києві, на Хрещатику та біля Хрещатика, та на всю частку ОСОБА_15 в страхуванні такої нерухомості за умови, що вказане майно знаходитиметься в трастовому управлінні на день смерті ОСОБА_15 . Тобто, для розподілу майна померлого ОСОБА_15 , воно мало бути передане в траст, однак вказані у позовній заяві квартири не були передані у траст для подальшого розподілу, що унеможливлює реалізацію п. 5.2 трастового договору. 
Крім того, представник відповідачки вважає формулювання «біля Хрещатику» 

незрозумілим та оціночним, відтак суд першої інстанції безпідставно та на власний розсуд витлумачив слово «біля» таким чином, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 є саме нерухомістю «біля Хрещатика», про яку йдеться у трастовому договорі.
Посилався представник відповідачки і на порушення судом норм процесуального права, яке полягало в порушенні порядку вручення повідомлень та документів судом іноземним громадянам, які залучені до справ у судах України, встановлений статтями 498-499 ЦПК України, що є самостійною підставою для скасування судового рішення.
У відзиві на апеляційні скарги приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. просила прийняти до уваги викладені нею пояснення та прийняти рішення, згідно з нормами чинного законодавства.
Нотаріус зазначила, що заява позивачки про прийняття спадщина була надіслана поштою 28 серпня 2017 року, тобто в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини, та отримана нотаріусом 30 серпня 2017 року за місцем роботи нотаріуса, інформація про що відображена у спадковій справі. Таким чином, заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини була подана своєчасно і за належною адресою, а відтак позивачка прийняла спадщину відповідно до вимог діючого законодавства. Всі документи, що надавались спадкоємцями, були належним чином апостильовані та містили засвідчений належним чином переклад.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Бірюк Д.М. у відзиві на апеляційні скарги просить залишити їх без задоволення, а рішення суду без змін.
В обґрунтування своїх заперечень представник позивачки зазначає, що хоча договір трасту дійсно не можна ототожнювати із заповітом, він, за своєю правовою природою не є і договором довірчої власності, як зазначає представник відповідачки ОСОБА_4, оскільки інститут трасту в США аналогічний інституту управління майном в Україні. Також, зі змісту вказаного трасту слідує, що він застосовує терміни «договір», «декларація» та «документ», які є взаємозамінними та означають сам траст.
Представник позивачки вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 70 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки вказаний закон є спеціальним, а тому має переважну силу. Відтак діти ОСОБА_4 не мають права на обов`язкову частку у спадковому майні на території України, оскільки дані правовідносини регулюються правом США, оскільки діти проживають в США, де і мають свою частину у спадщині.
Також представник позивачки вважає необґрунтованим твердження представників відповідачів про неможливість встановити факт передачі спірного майна у траст, що унеможливлює реалізацію п. 5.2 трастового договору, оскільки факт передачі свого майна управителю трасту підтверджується п. 2.1 заповіту.
Крім того, представник позивачка зазначає, що будинок АДРЕСА_6 розташований найближче до АДРЕСА_4 , а тому, суд першої інстанції правильно здійснив тлумачення вислову «біля Хрещатика», включивши до об`єктів спадкового майна квартиру АДРЕСА_7 у зазначеному будинку.
Також представник позивачки вказує, що суд першої інстанції не мав обов`язку здійснювати вручення судових повідомлень в порядку статей 498-499 ЦПК України, шляхом звернення з судовим дорученням до іноземного суду, оскільки дана норма є диспозитивною, тому це право суду, а не його обов`язок. Більше того, справа велась через систему «Електронний суд», а повідомлення та інші документи направлялись на електронну адресу ОСОБА_4 , яку вона сама вказувала у цій справі та у інших судових справах.
Представник позивачки також не погоджується з твердженням представника відповідача ОСОБА_1 про те, що трастовий договір укладений у простій письмовій формі, так як він був нотаріально посвідчений на території США, що вбачається із його 

сторінки 44. 
Більше того, представник позивачки звертає увагу, що ОСОБА_1 не надав суду будь-яких належних доказів того, що він перебував із спадкодавцем у родинних відносинах та мав право на спадщину за законом. При цьому встановлення такого факту не мало б юридичного значення, оскільки спадкування здійснюється за заповітом.
Крім того, представник позивачки зазначає, що доводи представників відповідачів про неприйняття позивачкою спадщини, спростовуються поясненнями приватного нотаріуса, які містяться в матеріалах справи. 
Відповідач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Предчук Т.В., треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю., ОСОБА_40 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином (с.с.217, 218, 221-223, 224, 225-226 т.7), у судове засідання не з`явились, клопотання про відкладення судового засідання не подавали, тому колегія суддів відповідно до положень ст. 372 ЦПК України провела розгляд справи у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_4 - адвоката Кінебаса О.М., який свою апеляційну скаргу підтримав, представника ОСОБА_3 - адвоката Бірюка Д.М., який проти задоволення апеляційних скарг заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиви на них, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Предчук Т.В. задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Кінебаса О.М. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Відповідно до частини першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається у судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_7 є громадянкою США, проживає на території США та не має зареєстрованого місця проживання на території України.
Суд першої інстанції повідомляв її про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офійному веб-сайті судової влади.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Розділом ХІ ЦПК України визначено порядок провадження у справах за участю іноземних осіб.
Відповідно до статті 496 ЦПК України, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і 

юридичним особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 498 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Матеріали справи не містять відомостей про повідомлення відповідачки ОСОБА_4 про судовий розгляд даної справи у порядку, встановленому ЦПК України, а відтак колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника відповідачки - адвоката Кінебаса О.М. в цій частині є правомірними, тому рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення по суті спору.
З матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_21 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_22 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою США та рідною донькою ОСОБА_23 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина США, що підтверджується свідоцтвом про народження живої дитини з апостилем та офіційним перекладом на українську мову (с.с.29-33 т.1).
23 грудня 2016 року ОСОБА_24 склав заповіт в Каліфорнії, США, який був посвідчений у відповідності із законодавством штату Каліфорнія, США (далі - Заповіт) (с.с.151-155 т.1). 
Відповідно до пункту 2.1 Заповіту ОСОБА_24 передав усе своє майно управителю траста сім`ї ОСОБА_24, створеному за трастовою декларацією, підписаною в цей же день, але одразу до підписання цього заповіту, ОСОБА_25 та ОСОБА_14 як установниками та управителями. Управитель того трасту зобов`язаний додати майно, відчужене за цим заповітом, до капіталу траста та утримувати, управляти та розподілити майно відповідно до положень тієї трастової декларації, включаючи будь-які зміни та нові редакції тієї трастової декларації, які були здійснені до чи після підписання цього заповіту.
У заповіті зазначено, що у ОСОБА_15 четверо дітей: ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
23 грудня 2016 року між ОСОБА_25 та ОСОБА_14 , чоловіком та дружиною, обидва з округу Лос-Анджелес, Каліфорнія, як установниками, та ОСОБА_25 , як управителем, був укладений «Траст Сім`ї ОСОБА_24», посвідчений державним нотаріусом округу Орандж у штаті Каліфорнія Роксаною Аміні (далі - Траст), згідно якого установники передають та відступають управителю певне майно (трастове майно) у траст, яке має утримуватись, управлятись та розподілятись, як зазначено в цьому документі (с.с.156-172 т.1).
Відповідно до пункту 5.2 Трасту, який має назву «Спеціальний дарунок нерухомого майна ОСОБА_16 », якщо ОСОБА_24 є померлим установником, по його смерті управитель зобов`язаний розподілити ОСОБА_16 , дочці ОСОБА_15 , якщо вона пережила ОСОБА_15 , всі права ОСОБА_15 на нерухоме майно, відоме як все 

нерухоме майно, яким установник володів в Києві, Україна, на та навколо Хрещатика, та всі права ОСОБА_15 за страхуванням цього майна. Якщо ОСОБА_20 не пережила ОСОБА_15 або якщо це майно не знаходиться в трасті на дату смерті ОСОБА_15 , цей дарунок припиняється. Це майно переходить з будь-якими заставами та обтяженнями, без звільнення. Цей дарунок може бути здійснений лише з частки ОСОБА_15 в розмірі половини (1/2) спільної власності установників, його частки в його квазі-спільній власності або його особистої власності та не з активів частки власності установника, який пережив другого з подружжя.
ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідач (батько позивача) помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, апостилем та його офіційним перекладом на українську мову (т. 1 а.с. 220-221).
13 червня 2017 року громадянин Ізраїлю ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. із заявою про спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_15 , спадкового майна, яке знаходиться на території України: квартири АДРЕСА_8 ; квартири АДРЕСА_9 ; квартири АДРЕСА_10 ; квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_11 ; квартири АДРЕСА_3 , у зв`язку із чим була заведена спадкова справа № 5/2017 (с.с.3 т.4).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 24 квітня 1971 року, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_29 та ОСОБА_30 (с.с.11, зворот т.4).
26 липня 2017 року заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_15 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. подала ОСОБА_31 (с.с.22, зворот т.4).
25 серпня 2017 року ОСОБА_21 подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю. заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_15 , за його заповітом, складеним 23 грудня 2016 року яка була отримана нотаріусом Кирилюк О.Ю. (відповідно до резолюції) 30 серпня 2017 року о 14:40 (с.с.33-34, зворот т.4).
Також, у цій спадковій справі знаходиться завірена копія відповідного заповіту померлого ОСОБА_15 з апостилем та офіційним перекладом на українську мову, який наданий представником позивача (т. 4 а.с. 120-175).
Однак, відповідно до адресованих приватним нотаріусом Кирилюк О.Ю. повідомлень, наявних в спадкові справі № 5/2017, спадкування здійснювалось за законом (т. 4 а.с. 99, 102).
За матеріалами нотаріальної справи (т. 4 а.с. 1а-179), зокрема заповіту (т. 4 а.с. 49-52) спадкоємцями за законом після ОСОБА_10 є п`ять осіб: четверо дітей - позивач ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , відповідачі: малолітні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та їх законний представник, відповідач у справі, дружина померлого, - ОСОБА_7 .
28 вересня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву до Вищого суду штату Каліфорнія, округ Лос-Анджелес, США, з вимогою визнати недійсними Заповіт і Траст у справі № 17STPB08783 (головуючий суддя: поч. Марія Е. Страттон). У результаті суд США відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову, таким чином, суд, по суті, визнав, що Заповіт і Траст є дійсними та підлягають примусовому виконанню, і в цій судовій справі сторонами не заперечувався.
Згідно зі статтею 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до 

Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України. Втім за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право» (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20).
Відповідно до статті 70 Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону, спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.
Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України (стаття 71 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).
За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».

Отже, оскільки предметом спору є спадкові права на нерухоме майно, розташоване на території України, відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування такого майна регулюється правом України. При цьому наявність у спадкодавця та окремих спадкоємців громадянства Сполучених Штатів Америки, складання заповіту та укладення трастового договору на території США, а також застосування до відповідних правовідносин положень права штату Каліфорнія не змінюють визначеного законом правила щодо права, яке підлягає застосуванню до спадкування нерухомого майна, що знаходиться в Україні.
Таким чином, питання щодо складу спадщини, кола осіб, які мають право на спадкування, їхніх спадкових прав та обсягу таких прав стосовно квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також квартири АДРЕСА_3 підлягають вирішенню відповідно до законодавства України.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України).
Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України).
В матеріалах справи міститься належним чином оформлений та легалізований на території України заповіт ОСОБА_15 .
Враховуючи, що спадкування за заповітом є пріорітетним перед спадкування за законом, колегія суддів вважає, що позивачкою доведено факт того, що вона є єдиною спадкоємицею померлого ОСОБА_15 за заповітом, в частині майна, яке належало останньому на момент смерті в місті Києві, а саме на та навколо АДРЕСА_4 .
При цьому, колегія суддів, виходячи з лексико-сематичного тлумачення словосполучення «на та навколо Хрещатика », що було використане ОСОБА_25 у заповіті, вважає, що до такого майна належать: квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 , а також квартира АДРЕСА_3 , що знаходиться поруч до вулиці Хрещатик.
Доводи апеляційних скарг, що вказане майно не перебувало у трасті сім`ї ОСОБА_24, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розпорядження ОСОБА_15 про передачу усього свого майна у траст міститься у пункті 2.1 Заповіту, а стороною відповідачки не надано належних та допустимих доказів того, що за законодавством штату Каліфорнія існує окрема юридична процедура передачі спадкового майна у траст.
Натомість представником позивачки додано до матеріалів справи правовий висновок щодо права штату Каліфорнія про заповіти і трасти та розподілу трасту сім`ї ОСОБА_24 від 26 вересня 2019 року, складеного адвокатом штату Каліфорнія Даніелем Р. Саллусом, відповідно до якого даний Траст є дійсним і виконуваним, відповідно до законодавства штату Каліфорнія (с.с.14-18 т.7).
Разом з цим, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України).
Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом 

(обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України (постанова Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц).
Суд апеляційної інстанції зауважує, що:
- пріоритет права на обов`язкову частку в спадщині над заповітом (частина третя статті 1235, стаття 1241 ЦК України) проявляється в тому, що в імперативно та вичерпно визначених певних суб`єктів виникає право на обов`язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту;
- цей різновид пріоритету не абсолютний, оскільки суб`єкти права на обов`язкову частку претендують лише на половину частки, яка б належала кожному з них у випадку спадкування за законом, при чому вона може бути зменшена судом (абз. 1 ч. 2 ст. 1241 ЦК України);
- законодавець таким чином конструює правило про обов`язкову частку в спадщині, що не пов`язує наявність такого права з вказівкою в заповіті відповідного суб`єкта. Тобто, допускається виникнення права на обов`язкову частку як в тій ситуації коли в заповіті вказаний один спадкоємець, який не відноситься до суб`єктів права на обов`язкову частку, так і коли в заповіті вказано двох спадкоємців, один з яких має право на обов`язкову частку в спадщині;
- якщо спадкодавець у заповіті заповів суб`єкту права на обов`язкову частку в спадщині менше спадкового майна, аніж його розмір обов`язкової частки, то у такому разі право на обов`язкову частку в спадщині підлягає захисту, оскільки на нього не може впливати зміст заповіту. Розмір обов`язкової частки має визначатися із врахуванням того майна, що заповідане йому в заповіті;
- натомість у разі, коли суб`єкт права на обов`язкову частку в спадщині за заповітом отримав той обсяг спадкового майна, який відповідає розміру його обов`язкової частки або більше спадкового майна, аніж його розмір обов`язкової частки, то в цьому випадку право на обов`язкову частку не виникає, оскільки суб`єкт права на обов`язкову частку «захищений» змістом заповіту (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 

2023 року в справі № 509/672/19).
У цій справі ОСОБА_35 є спадкоємицею за заповітом, тоді як малолітні діти спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - є суб`єктами права на обов`язкову частку у спадщині.
При цьому визначення розміру обов`язкової частки здійснюється шляхом встановлення розміру частки, яка належала б кожній із малолітніх дітей у разі спадкування за законом, та її зменшення наполовину відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України. Оскільки при спадкуванні за законом частка кожної з них становила б 1/5 спадщини, розмір обов`язкової частки кожної малолітньої дитини становить 1/10 спадщини.
Отже, незалежно від змісту заповіту, кожна з малолітніх дітей спадкодавця має право на 1/10 частку спадщини. Відповідно, решта спадкового майна, що становить 4/5 частки, переходить до ОСОБА_3 як спадкоємиці за заповітом.
Таким чином, ОСОБА_35 має право на 4/5 частки у праві власності на кожен із об`єктів нерухомого майна, що входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
4/5 частки квартири АДРЕСА_1 ;
4/5 частки квартири АДРЕСА_2 ;
4/5 частки квартири АДРЕСА_3 .
При цьому обставина, що малолітні діти спадкодавця отримують за заповітом або трастовим договором інше майно, не виключає їхнього права на обов`язкову частку у спадщині. Така обставина може враховуватися лише при визначенні загального обсягу спадкового майна, отриманого кожною з них, та з`ясуванні, чи забезпечено вже отриманим майном розмір гарантованої законом обов`язкової частки.
Посилання представника ОСОБА_1 на те, що пункт 5.2 Траста Сім`ї ОСОБА_24 встановлює не безумовне право позивачки на спадкове майно, а передбачає застереження щодо припинення дарунка у разі, якщо спадкове майно не перебуватиме у Трасті на дату смерті ОСОБА_15 , не спростовує висновку про набуття позивачкою прав на спірне майно.
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у Трасті конкретного переліку квартир унеможливлює встановлення факту їх належності до майна, охопленого волею заповідача, ґрунтуються на надмірно формальному тлумаченні положень заповіту та Траста і не враховують їх змісту в сукупності.
Доводи представника відповідача про те, що позивачкою не доведено прийняття спадщини у встановлений законом строк, спростовуються матеріалами спадкової справи та поясненнями приватного нотаріуса Кирилюк О.Ю., яка підтвердила отримання заяви позивачки про прийняття спадщини у визначений законом строк.
Отже, наведені в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 доводи фактично зводяться до іншого тлумачення положень заповіту та Траста, а також до заперечення правових наслідків застосування іноземного права. Проте такі доводи не спростовують висновків про те, що спірне майно охоплюється волею спадкодавця, викладеною у заповіті та Трасті, а позивачка набула право на його отримання відповідно до визначеного спадкодавцем порядку.
Також матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом ОСОБА_15 .
За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Щодо вимог позивачки про зобов`язання приватного нотаріуса видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 5/2017.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
За змістом пункту 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину, належить до виключних повноважень нотаріуса.
У постанові від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц Верховний Суд звертав увагу, що суд не може зобов`язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 Верховний Суд зазначив, що «..суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Суд першої інстанцій зазначеного не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення вимог про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом».
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 підтвердила висновок про те, що суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Отже, видача свідоцтва про право на спадщину є нотаріальною дією, вчинення якої належить до виключної компетенції нотаріуса. Суд, вирішуючи цивільний спір, не може підміняти нотаріуса та перебирати на себе його повноваження щодо встановлення всіх необхідних для вчинення нотаріальної дії обставин і безпосередньої видачі свідоцтва про право на спадщину.
У цій справі судовим рішенням вирішується спір щодо належності позивачці спадкових прав на конкретне нерухоме майно та визначається обсяг її прав на таке майно. 
За таких обставин вимога ОСОБА_3 про зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирилюк О. Ю. видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 5/2017 задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом цієї норми обов`язковими умовами відповідальності за завдання майнової шкоди є наявність шкоди, протиправність поведінки особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою, а також вина заподіювача шкоди.
Відповідно до заповіту померлого ( Трасту Сім`ї ОСОБА_24 ) ОСОБА_7 є його управителем, у зв`язку з чим до переходу права власності на майно до спадкоємця, відповідно до законодавства України, мала право та обов`язок таким майном управляти, окрім цього, доказів, що вказане майно використовується відповідачкою для оренди з метою заробітку позивачем суду не надано.
З огляду на те, що на момент розгляду справи право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку не було оформлено за жодним зі спадкоємців, а ОСОБА_7 здійснювала управління майном спадкодавця як управитель створеного ним трасту, сам факт користування нею таким майном не свідчить про його безпідставне використання чи про неправомірність її дій.

При цьому позивачка не довела, що ОСОБА_7 заподіяла їй у зв`язку з такими діями майнової шкоди.
Так само позивачкою не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди, протиправності поведінки відповідачки, причинного зв`язку між такою поведінкою та заявленими моральними стражданнями, а також розміру моральної шкоди.
За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з ОСОБА_4 майнової та моральної шкоди, задоволенню не підлягають, як не доведені належними доказами.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, то відповідно і додаткове рішення цього суду також підлягає скасуванню як його невід`ємна частина.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частина 1 статті 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка понесла наступні витрати, пов`язані з розглядом справи: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 10 510грн (с.с.16 т.1), судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454грн (с.с.87 т.1), оплата виготовлення правового висновку адвокатом Даніелем Р. Саллусом у сумі 1 202,50 доларів США (с.с.36 т.2), оплата послуг нотаріуса у розмірі 3 350грн (с.с.37,38 т.2), отримання фотокопій документів на суму 156 доларів США (с.с.175-200 т.1), витрати, пов`язані з реєстрацією ухвали про арешт спірних квартир у розмірі 366грн (с.с.168-170 т.5), витрати на отримання відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33грн (с.с.128 т.5). 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 10 964грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках, тобто по 2741грн.
Враховуючи, що ОСОБА_31 є відповідачкою у справі та законним представником двох малолітніх відповідачок, з неї на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 223грн (2 741грн х 3), а з ОСОБА_1 - 2 741грн.
Колегією суддів встановлено, що позивачкою сплачено 1 358,50 доларів США, з яких 1 202,50 доларів США за складання правового висновку та 156 доларів США отримання фотокопій, що станом на 31 серпня 2023 року становить 49 678грн 44 коп. з розрахунку 36 грн. 5686 коп. за 1 долар США відповідно до курсу Національного банку України (т. 5 а.с. 116-118).
Також, представник позивачки посилався на понесення витрат на оплату послуг почти на суму 144,49 доларів США, однак доказів понесення таких витрат до матеріалів справи долучено не було. 
Крім того, суду надано докази щодо оплати послуг нотаріуса на суму 3 350грн та отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33грн, що складає 3 283 грн.
Отже, сума інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, становить 52961грн 44 коп., відтак з урахуванням положень ст. 140, 141 ЦПК України вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках, тобто по 13 240грн 36 коп.
Враховуючи, що ОСОБА_31 є відповідачкою у справі та законним представником двох малолітніх відповідачок, з неї на користь позивачки підлягають стягненню інші судові витрати у розмірі 39 721,08грн (13 240,36 х 3), а з ОСОБА_1 - 13 240,36грн.

Щодо інших судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Представником ОСОБА_3 до суду першої інстанції подано заяву про ухвалення додаткового рішення (встановлення розміру судових витрат) (т. 5 а.с. 150-153), про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивачки судових витрат у розмірі 5 505 321грн 09 коп., а саме:
1. попередні гонорари - 93 249грн 93 коп.;
2. гонорар за правову допомогу - 5 311 461грн 16 коп.;
3. адміністративні збори - 610грн;
4. витрати вилученої третьої особи - 100 000грн.
Заява мотивована тим, що судом 31 серпня 2023 року ухвалене рішення, яким частково задоволено позовні вимоги у справі № 757/16496/20-ц. Представник позивачки зазначає, що ОСОБА_35 сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи грошові кошти за отриману професійну правничу допомогу.
1. Зокрема, позивачкою сплачено за попередні гонорари за юридичні послуги 2 550 доларів США, що еквівалентно 93 249грн 93 коп. за офіційним курсом Національного банку України (з розрахунку 1 долар США дорівнює 36,5686 грн.) станом на 04 вересня 2023 року. 
2. Позивачка має сплатити за надану правничу допомогу у зв`язку з судовим розглядом справи сплатити адвокатському бюро «Бірюк» гонорар, який становить 18% справедливої ринкової вартості всього майна (включаючи нерухоме майно та грошові кошти) у загальній грошовій сумі (до сплати податків та інших відрахувань), яке позивач успадковує в Україні, відповідно до пункту 4.1 договору № 1 про надання правової допомоги від 1 липня 2019 року та пункту 2.1 додатку № 1 до цього договору від 1 липня 2019 року. Враховуючи, що за рішенням суду позивачка успадкувала 3 квартири в м. Києві, загальна вартість яких за розрахунком позивача становить 806 925 доларів США, що еквівалентно 29 508 117грн 56 коп., то вартість гонорару становить 145 246,50 дол. США (тобто 806 925 х 0,18), що еквівалентно 5 311 461 грн. 16 коп.
3. Адміністративні збори за державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (зокрема, арештів на квартири у якості заходів забезпечення позову) в загальному розмірі 610 грн. (тобто 122 х 5). Такі адміністративні збори відносяться до судових витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи).
4. Недоведені витрати на правничу допомогу вилученої третьої особи ОСОБА_37 , які рішенням суду від 31 серпня 2023 року покладені на позивачку витрати у розмірі 100 000грн.
Судом встановлено, представництво інтересів ОСОБА_38 під час підготовки справи до розгляду та її розгляду здійснювало Адвокатське бюро «Бірюк» в особі адвоката Бірюка Д. М. на підставі договору про надання правничої допомоги від 01 липня 2019 року № 1, додаткової угоди до нього та відповідного ордера.
Позивачка просила відшкодувати, зокрема, кошти, які, за твердженням її представника, були сплачені Biryuk Law Firm PLLC у 2017-2018 роках як попередні гонорари за юридичні послуги.
На підтвердження таких витрат представником подано чотири банківські виписки щодо платежів у розмірі 1 500, 500, 250 та 300 доларів США.
Водночас зазначені документи не можуть бути покладені в основу висновку про понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на таке.
Відповідно до статті 9 ЦПК України цивільне судочинство і діловодство в судах України здійснюються державною мовою. За змістом частин першої, другої та четвертої 

статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, а до письмових доказів, складених іноземною мовою, має додаватися їх належним чином засвідчений переклад українською мовою.
Подані банківські документи складені іноземною мовою, їх переклад українською мовою до суду не подано. Крім того, частина відомостей у зазначених документах прихована за допомогою технічних засобів, а тому суд позбавлений можливості перевірити повноту їх змісту.
За таких обставин ці документи не відповідають установленим процесуальним вимогам щодо подання та дослідження письмових доказів і не підтверджують належним чином ані факт сплати відповідних коштів саме позивачкою, ані їх призначення, ані зв`язок із наданням професійної правничої допомоги у цій справі.
Крім того, представником позивачки не подано договорів, рахунків, актів приймання-передачі наданих послуг або інших документів, з яких можна було б встановити, за які саме юридичні послуги здійснювалися зазначені платежі та чи були вони пов`язані з розглядом цієї справи.
Тому підстав для включення таких сум до судових витрат позивачки немає.
Щодо заявлених витрат за договором про надання правничої допомоги від 01 липня 2019 року № 1 колегія суддів зазначає таке.
За умовами договору та додаткової угоди до нього сторони погодили гонорар у розмірі 18 % справедливої ринкової вартості майна, яке клієнтка успадкує в Україні. При цьому сторони прямо передбачили, що для визначення вартості такого майна має бути залучений незалежний оцінювач протягом десяти днів з дня видачі клієнтці свідоцтва про право на спадщину.
Також умовами договору визначено строк сплати гонорару - протягом двох місяців з дня видачі свідоцтва про право на спадщину, а до повної сплати гонорару бюро, зокрема, надавалося право утримувати оригінал такого свідоцтва та інші документи клієнта.
Отже, аналіз умов договору вказує, що виникнення обов`язку зі сплати погодженого гонорару сторони пов`язували з конкретним результатом - отриманням клієнткою свідоцтва про право на спадщину та набуттям спадкового майна в позасудовому порядку.
Натомість предметом розгляду у цій справі є спір щодо спадкових прав позивачки, який вирішується судом. Результатом судового розгляду є судове рішення про визнання за позивачкою права власності на відповідні частки у спадковому майні, а не видача їй свідоцтва про право на спадщину нотаріусом.
За таких обставин заявлений до відшкодування гонорар не відповідає передбаченому договором механізму його виникнення та визначення. Відтак самі умови договору не дають підстав вважати, що погоджена сторонами винагорода підлягає включенню до складу судових витрат саме у цій справі.
Крім того, розмір гонорару відповідно до умов договору мав визначатися на підставі справедливої ринкової вартості успадкованого майна, встановленої незалежним оцінювачем. Проте такого звіту або іншого належного документа, який би визначав вартість майна відповідно до погодженого сторонами механізму, до матеріалів справи не подано.
Натомість надані представником позивачки роздруківки оголошень про продаж інших квартир не є належним підтвердженням справедливої ринкової вартості конкретного спадкового майна та не можуть замінювати передбачену договором незалежну оцінку.
Отже, заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 311 461,16грн не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому підстави для її стягнення відсутні.
При цьому незгода позивачки з покладенням на неї судових витрат третьої особи не може бути предметом розгляду в межах заяви про визначення розміру власних судових 

витрат. Така незгода може бути реалізована шляхом оскарження відповідного судового рішення в установленому процесуальним законом порядку.
Щодо витрат, пов`язаних із державною реєстрацією обтяжень нерухомого майна, колегія суддів зазначає таке.
Так позивачкою сплачено 610грн за державну реєстрацію арешту п`яти об`єктів нерухомого майна, на які арешт накладено ухвалою суду від 29 грудня 2020 року.
Водночас надалі позивачка змінила позовні вимоги та виключила з предмета спору квартиру АДРЕСА_10 і квартиру АДРЕСА_11 , після чого арешт на ці об`єкти скасовано.
З огляду на це, витрати на державну реєстрацію арешту щодо зазначених двох квартир у розмірі 244грн не мають безпосереднього зв`язку з остаточним предметом спору та не підлягають розподілу між сторонами як судові витрати.
Натомість витрати у розмірі 366грн, понесені у зв`язку з державною реєстрацією арешту щодо трьох об`єктів нерухомого майна, які залишилися предметом спору, є витратами, пов`язаними з розглядом справи, та підлягають розподілу відповідно до статей 140, 141 ЦПК України.
З урахуванням кількості відповідачів, на яких покладається обов`язок відшкодування таких витрат, сума 366грн підлягає розподілу між ними у рівних частках - по 91,50 грн.
Оскільки ОСОБА_7 є відповідачкою у справі та одночасно законним представником малолітніх відповідачів, з неї на користь позивачки підлягає стягненню загалом 274,50грн, що відповідає часткам, які припадають на трьох відповідачів, інтереси яких вона представляє.
Щодо вимоги третьої особи ОСОБА_37 про стягнення витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини друга статті 141 ЦПК України).
Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги(частина дванадцята статті 141 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, 

необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина перша статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта-шоста статті 137 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18)).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що «фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку».
Інтереси ОСОБА_39 під час розгляду справи представляв адвокат Войцехівський М. Ю., який діяв на підставі ордера та договору про надання правничої допомоги від 19 липня 2021 року № 2021/21 із відповідними додатковими угодами.
Умовами укладених між ОСОБА_39 та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «АНТІКА» договорів передбачено надання правничої допомоги, пов`язаної із захистом прав та законних інтересів третьої особи щодо належної їй квартири АДРЕСА_11 .
Відповідно до умов додаткових угод сторони погодили фіксований розмір гонорару за надання правничої допомоги у цій справі. На виконання договірних зобов`язань Крайзель Хайко сплатив адвокатському об`єднанню 1 000 євро за послуги, пов`язані з аналізом документів, ознайомленням із матеріалами справи та визначенням способів захисту своїх прав, а також 5 000 євро за подальше представництво інтересів у справі. Сплата зазначених коштів підтверджується належними платіжними документами.
Таким чином, загальний розмір понесених третьою особою витрат на професійну правничу допомогу становить 203 077,35грн.

З огляду на зміст наданих суду документів, правнича допомога включала, зокрема, аналіз документів щодо належності спірної квартири, ознайомлення з матеріалами цивільної справи, збирання та оцінку доказів, підготовку процесуальних документів щодо вступу у справу, підготовку письмових пояснень, а також підготовку та участь у судових засіданнях.
З матеріалів справи встановлено, що позов ОСОБА_38 подано 14 квітня 2020 року. Однією з позовних вимог було визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування, зокрема, на квартиру АДРЕСА_11 .
Разом з тим, ще до звернення до суду представник позивачки мав можливість встановити склад спадкового майна та перевірити належність кожного із зазначених у позові об`єктів нерухомості спадкодавцю. Зокрема, 31 березня 2020 року ним отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_15 , з якої вбачалося, що власником квартири АДРЕСА_11 є саме ОСОБА_39 , а право власності на цю квартиру зареєстровано за ним ще 06 березня 2015 року.
Попри це, представник позивачки не здійснив необхідної перевірки правового статусу кожного об`єкта нерухомості, включеного до складу спадкового майна, та помилково включив до предмета спору квартиру, яка спадкодавцю не належала.
Наслідком такого помилкового визначення складу спадкового майна стало, зокрема, накладення арешту на належну ОСОБА_39 квартиру відповідно до ухвали суду від 29 грудня 2020 року. Зазначений арешт зберігався майже два роки - до 07 листопада 2022 року, що безпосередньо зумовило необхідність залучення власника квартири до участі у справі та вжиття ним заходів для захисту свого права власності.
Крім того, 26 травня 2022 року представник ОСОБА_39 звернувся до суду із заявою про залучення його до участі у справі як третьої особи та надав документи, які підтверджували набуття ним права власності на спірну квартиру ще у 2015 році.
Отже, починаючи щонайменше з цієї дати представник позивачки достовірно знав про те, що квартира АДРЕСА_11 не входить до складу спадщини та належить іншій особі. Незважаючи на це, відповідну заяву про зміну предмета позову в частині виключення зазначеної квартири з числа спадкового майна подано лише 29 серпня 2022 року, тобто приблизно через три місяці після отримання відповідної інформації. Одночасно заявлено клопотання про скасування арешту на цю квартиру.
Таким чином, помилкове включення квартири ОСОБА_39 до складу спадкового майна, підтримання позовних вимог у цій частині та несвоєчасне усунення відповідної помилки зумовили необхідність участі третьої особи у справі та понесення нею витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для покладення на позивачку обов`язку відшкодувати ОСОБА_39 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу.
Водночас відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, а також ціною позову та значенням справи для сторони.
Оцінивши характер спору, обсяг та зміст фактично наданої правничої допомоги, складність підготовки процесуальних документів, тривалість участі третьої особи у справі, а також співвідношення заявленого розміру витрат із обсягом виконаної адвокатом роботи, колегія суддів доходить висновку про необхідність зменшення розміру витрат, що підлягають відшкодуванню.
З огляду на наведене, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, на користь ОСОБА_39 підлягають стягненню з ОСОБА_38 витрати на професійну 

правничу допомогу у розмірі 100 000 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Предчук Тетяни Василівни залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Кінебаса Олексія Михайловича задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_17 , громадянкою США, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на: 4/5 частин квартири АДРЕСА_1 ; 4/5 частин квартири АДРЕСА_2 ; 4/5 частин квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування після ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8223грн та витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 39 721грн 08 коп. та судові витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, у розмірі 274 грн. 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 741грн та витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 13 240грн 36 коп. та судові витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 91 грн. 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь третьої особи, яка не заявляла самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_39 100 000грн правничої допомоги.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 4 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук