ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2026 р. Справа№ 910/6775/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ходаківської І.П.
суддів: Демидової А.М. 
Владимиренко С.В. 

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу 
Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради
на ухвалу господарського суду міста Києва від 22.07.2026 (про зупинення провадження у справі) (повний текст ухвали складено 27.07.2026)
у справі № 910/6775/26 (суддя Погрібна С. В.)
за позовом Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА"
про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2026 року Комунальне підприємство "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради (далі - позивач, КП "БГВУЖКГ") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" (далі - відповідач, ТОВ "ТОЛК УКРАЇНА") про визнання недійсними Додаткових угод № 1, № 2, № 3 до Договору № 403/24 про постачання електричної енергії споживачу від 23.10.2024 та стягнення надміру сплачених коштів у розмірі 550 488, 50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що зміни, внесені додатковими угодами від 27 січня 2025 року № 1, від 26 лютого 2025 року № 2 та від 19 вересня 2025 року № 3 до Договору про постачання електричної енергії споживачу від 23 жовтня 2024 року № 403/24, укладені в порушення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що є підставою для визнання їх недійсними та оскільки додаткові угоди були укладені в порушення вимог законодавства, кошти, які були сплачені позивачем за Товар, підлягають стягненню з відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.06.2026 у справі № 910/6775/26 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). 

21.07.2026 відповідач подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Конституційного Суду України у справі № 3 - 78/2026 (178/26) за конституційною скаргою ТОВ "УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

21.07.2026 позивач подав до суду заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі (вх. № 07-11/59938/26), які обґрунтовані тим, що посилання на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" не є єдиною підставою позову про визнання недійсними додаткових угод до договору.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її постановлення

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.07.2026 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК Україна" задоволено та зупинено провадження у справі № 910/6775/26 до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі №3-78/2026(178/26) за конституційною скаргою ТОВ "УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" від 25 грудня 2015 року № 992-VIII зі змінами. Зобов`язано учасників справи повідомити Господарський суд міста Києва про результати розгляду Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" щодо конституційності пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та надати відповідні докази.

Ухвала суду мотивована тим, що результат вирішення Конституційним Судом України справи № 3-78/2026(178/26) щодо відповідності Конституції України пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" має безпосередній вплив на вирішення цієї господарської справи, оскільки позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів ґрунтуються на порушенні саме цієї норми права, конституційність якої є предметом перевірки, що свідчить про наявність об`єктивної неможливості розгляду справи до закінчення конституційного провадження.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з ухвалою господарського суду міста Києва від 22.07.2026 у справі № 910/6775/26, Комунальне підприємство "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 2, 7, 13, 14, 227 ГПК України, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Скаржник наголошує, що зупинення провадження у справі допускається лише за умови об`єктивної неможливості її розгляду, коли суд не може самостійно встановити обставини, що є предметом доказування. При цьому суд першої інстанції не навів належної мотивації та обґрунтування того, чим саме справа Конституційного Суду України має вирішальне значення для надання правової оцінки поведінці відповідача у спірних правовідносинах, а також залишив поза увагою наявність у матеріалах справи усіх необхідних доказів для вирішення спору по суті.

Позиції інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2026 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради у справі № 910/6775/26 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: Ходаківська І. П. - головуючий суддя, судді: Демидова А. М., Владимиренко С. В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2026 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І. П., судді Владимиренко С. В., Демидова А. М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу господарського суду міста Києва від 22.07.2026 по справі №910/6775/26. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи 

Предметом апеляційного оскарження у даній справі є ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження у справі. 

Комунальне підприємство "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради у даній справі звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА", в якому просило: визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 27.01.2025, № 2 від 26.02.2025 та № 3 від 19.09.2025 до Договору № 403/24 про постачання електричної енергії споживачу від 23.10.2024; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" на користь Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради надміру сплачені кошти у розмірі 550 488,50 гривень. 

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що зміни, внесені оспорюваними додатковими угодами до Договору № 403/24 про постачання електричної енергії споживачу від 23.10.2024, суперечать п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що має наслідком визнання їх недійсними, а кошти, сплачені за товар на підставі вказаних додаткових угод, підлягають поверненню (стягненню). 

Під час розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОЛК УКРАЇНА" до господарського суду подано клопотання про зупинення провадження до набрання законної сили судовим рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою ТОВ "УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі". 

Місцевий господарський суд вказане клопотання задовольнив, зазначивши, що результат вирішення Конституційним Судом України питання конституційності пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" безпосередньо впливає на вирішення спору у даній справі, оскільки позивач посилається на цю норму як на підставу для визнання недійсними додаткових угод, а тому існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи до закінчення конституційного провадження. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано положеннями статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення судом обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте мають значення для розгляду справи, провадження у якій зупиняється.

За змістом пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

У разі застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України, згідно з вимогами статті 234 ГПК України, у мотивувальній частині ухвали повинно бути зазначено, зокрема, обґрунтування висновків, яких дійшов суд при постановленні ухвали.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції послався на те, що в провадженні Конституційного Суду України перебуває справа за конституційною скаргою ТОВ " УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України (конституційності) п.2 ч. 5 ст. 41 Закону України " Про публічні закупівлі". Суд першої інстанції виснував, що оскільки предметом розгляду даної справи є питання, пов`язані із застосуванням норм матеріального права, зокрема пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", питання щодо конституційності якого розглядається у Конституційному Суді України у справі № 3-107/2026 (239/26, 264/26, 291/26), то розгляд цієї справи № 910/6775/26 є неможливим без остаточного вирішення Конституційним Судом України зазначеного конституційного провадження. За таких обставин суд дійшов висновку, що доки Конституційний Суд України не розгляне конституційну скаргу, неможливо розглянути спір за вказаною позовною заявою, оскільки висновки, викладені в рішенні суду конституційної юрисдикції, матимуть значення при прийнятті рішення в даній справі. 

Колегія суддів апеляційного суду з цим висновком місцевого суду не погоджується, виходячи з наступного. 

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом пункту 4 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини 1 статті 227 цього Кодексу, до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунуті.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2024 у справі №910/17615/20 виснував, що:
- по-перше, провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього;
- по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо;
- по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.

Вказаний висновок Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду узгоджується із постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі №357/10397/19.

Водночас Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2024 у справі №910/17615/20 вказав, що за приписами пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що господарський суд не має права самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин (пункт 8.56.2 постанови Верховного Суду від 28.04.2026 у справі №910/8362/24).

Так, як вбачається з матеріалів справи, за змістом заявленого відповідачем клопотання про зупинення провадження, заявник не наводить мотивів необхідності зупинення провадження у справі № 910/6775/26 в частині об`єктивної неможливості розгляду цієї справи в контексті того, що зібрані у цій справі докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У заявленому клопотанні відповідача не йдеться про необхідність додаткового збирання доказів і про неможливість встановити фактичні обставини справи, а зазначається про наявність невирішеного питання конституційності норми права, яка підлягає застосуванню судом при вирішенні спору по суті.

При цьому, у запереченні на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі позивач зазначає про те, що посилання на п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публвчні закупівлі" не є єдиною підставою позову про визнання недійсними додаткових угод до договору. 

Колегія суддів також зазначає, що положення п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є ідентичними положенням п. 3 ч. 1 ст. 236 Кодексу адміністративного судочинства України та п. 6 ч. 1 ст. 251 Цивільного процесуального кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.04.2018 у справі №800/235/17 (провадження № 11-271сап18) сформулювала висновок щодо застосування п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС у питанні зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження. Скасовуючи ухвалу про зупинення провадження як передчасну, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що суд повинен мотивувати зв`язок між очікуваними висновками рішення суду конституційної юрисдикції та предметом спору, конкретизувати, чому з огляду на характер заявлених вимог неможливо розглянути справу без попереднього розгляду справи в порядку конституційного судочинства, та зазначити, чому зібрані у справі докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Отже, Велика Палата Верховного Суду не встановила абсолютної заборони зупиняти провадження до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак визначила обов`язковий стандарт обґрунтування такого зупинення, за яким сам лише факт розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності норми, яка підлягає застосуванню у справі, не є достатнім.

Розвиваючи наведений підхід, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 12.12.2019 у справі №826/25204/15 сформулювала висновок щодо застосування тотожної норми п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС, за яким: під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій іншій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи (п.35 постанови); зупинення провадження з підстав неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акта, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи, тоді як в інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акта не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України (п.37 постанови); вирішуючи питання щодо зупинення провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, що є предметом розгляду у справі, підставами позову, та відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі (п.38 постанови).

Наведений підхід Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду з огляду на тотожність зазначених норм процесуального права є релевантним для застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК незалежно від того, що його сформульовано в іншій юрисдикції. За цим підходом практика Верховного Суду є усталеною: закони та інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю (Рішення Конституційного Суду України від 24.12.1997 № 8-зп/1997), тому за загальним правилом суд розглядає справу на підставі чинного законодавства і не зупиняє провадження до вирішення Конституційним Судом України питання щодо конституційності норми, яка підлягає застосуванню; сам лише факт відкриття конституційного провадження щодо такої норми не створює об`єктивної неможливості розгляду справи. Зупинення провадження є винятком, який можливий лише тоді, коли суд обґрунтує у своїй ухвалі зв`язок між очікуваним рішенням Конституційного Суду України та предметом спору, конкретизує, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду справи, та пояснить, чому зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Водночас зупинення провадження до вирішення справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, може бути виправданим у випадках, коли рішення Конституційного Суду України здатне вплинути на вирішення спору. Насамперед це справи, у яких предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми, якими врегульовано питання юридичної відповідальності фізичної особи, оскільки саме у разі пом`якшення або скасування такої відповідальності закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі (ч.1 ст.58 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99). Вплив рішення Конституційного Суду України на вирішення спору не виключається також тоді, коли спірні правовідносини тривають і правове регулювання прав та обов`язків їх учасників на майбутнє безпосередньо залежить від чинності норми, конституційність якої перевіряється (ч.2 ст.152 Конституції України). Проте і в цих випадках суд повинен обґрунтувати зупинення провадження за наведеними вище критеріями.

Так, відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

У цій справі відповідачем є юридична особа, а не фізична особа. Окрім цього предметом спору є вимога про стягнення безпідставно одержаних коштів, що не є заходом відповідальності за порушення законодавства, а є наслідком недійсності правочину та безпідставного набуття майна. 

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.08.2026 № 910/11553/25.

Відтак, на переконання колегії суддів, вирішення Конституційним Судом України питання щодо конституційності пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону "Про публічні закупівлі", із застосуванням якої, як вказує відповідач, безпосередньо пов`язані позовні вимоги у цій справі, не є підставою для зупинення провадження у розумінні пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зупинення провадження у справі із підстав, наведених судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, є безпідставним.

Відтак, доводи позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, під час прийняття оскаржуваного процесуального документу, знайшли своє підтвердження.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак оскаржуване судове рішення таким вимогам процесуального закону не відповідає.

Відповідно до статті 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 271 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Отже, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини відсутності підстав для зупинення провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду міста Києва від 22.07.2026 є необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Судові витрати

У зв`язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл суми судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, має здійснюватись місцевим господарським судом за результатами розгляду ним справи за загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 269-271, 277, 281, 282, 284 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово - комунального господарства" Боярської міської ради задовольнити.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 22.07.2026 у справі № 910/6775/26 скасувати.

Справу № 910/6775/26 передати до господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню згідно зі ст. 255, п. 2 ч. 1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська 

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко