ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 200/19472/17
провадження № 51-3571км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
у режимі відеоконференції:
захисників ОСОБА_6 ,   ОСОБА_7 , 
виправданого ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 42017000000001120, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. П`ятихатки Дніпропетровської області, який проживає у 
АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.
Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 
28 квітня 2025 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Органи досудового розслідування обвинувачували  ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_8 перебуваючи 26 квітня 2017 року в приміщенні управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, що розташоване за адресою м. Дніпро, вул. Пилипа Орлика, 11, пообіцяв ОСОБА_9 , який є заступником начальника згаданого управління і належить до службових осіб, що займають відповідальне становище, надати йому після збору врожаю в серпні 2017 року 15 000 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 26 квітня 2017 року еквівалентно сумі 399 450 грн, якщо працівники УЗЕ в Дніпропетровській області завчасно йому надаватимуть інформацію стосовно товариств, які його цікавлять і до яких він має відношення, тобто попереджати про заплановані слідчі та процесуальні дії у будь-яким провадженнях, де будуть фігурувати потрібні ОСОБА_8 фірми, а також пообіцяв надати ОСОБА_9 половину суми з реалізації кукурудзи врожаю 2016 року, яку викрадено на полях біля с. Менжинка Софіївського району Дніпропетровської області, що належить ТОВ «Побєда-Агро», що є предметом досудового розслідування в межах кримінального провадження 
№ 12017040580000139, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Крім того, ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України затримано в кабінеті заступника начальника управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України 
ОСОБА_9 після передання йому грошових коштів у сумі 3 000 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26 квітня 2017 року еквівалентно сумі 79 890 грн.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 13 серпня 2025 року вирок районного суду залишив без змін.
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час постановлення ухвали апеляційним судом, що призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуване судове рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Суть доводів касаційної скарги прокурора зводиться до того, що він вказує на те, що всі докази винуватості ОСОБА_8 є належними та допустимими, проте судами попередніх інстанцій всупереч нормам КПК України та практиці Верховного Суду необґрунтовано визнано докази сторони обвинувачення недопустимими з підстав відсутності постанови, яка надає прокурору та слідчому відповідні повноваження, оскільки на переконання касатора, інформація, яка міститься у витягах з ЄРДР, підтверджує процесуальний статус цих осіб в межах цього кримінального провадження, а також наявність у слідчого ОСОБА_10 процесуальних повноважень для можливості повідомляти ОСОБА_8 про підозру.
Поряд із цим прокурор зазначає про те, що суди безпідставно визнали ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), недопустимими доказами, а самі матеріали НСРД, протоколи огляду речей, за доктриною «плодів отруйного дерева», - похідними від недопустимих доказів з підстав відсутності постанови про наявність повноважень у прокурора ОСОБА_11 . 
До того ж зазначає, що районний суд у своєму рішенні неправильно послався на дату звернення прокурора до апеляційного суду з клопотання про проведення НСРД, а також хибно відобразив номер цього кримінального провадження.
Також стверджує, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України і, що у ньому, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 наводить аргументи на спростування її доводів та просить залишити скаргу без задоволення.
У судовому засіданні прокурор виступив на підтримку поданої касаційної скарги, а захисники та виправданий заперечували щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
У частині 1 ст. 412 КПК України визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
За нормами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що могли призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, і в ньому повинно бути наведено наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo» («у випадку сумніву - на користь обвинуваченого»), згідно з яким під час оцінювання доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу. 
Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, досліджених в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин виключає будь-яке інше розуміння, пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, установлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.
До того ж виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та дати на них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
У цьому кримінальному провадженні ухвалюючи виправдувальний вирок, з яким погодився апеляційний суд, за пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, суди попередніх інстанцій дотрималися зазначених вимог закону.
Щодо доводів прокурора про те, що судами попередніх інстанцій всупереч нормам КПК України та практиці Верховного Суду необґрунтовано визнано докази сторони обвинувачення недопустимими з підстав відсутності постанови, яка надає прокурору та слідчому відповідні повноваження, оскільки, на переконання касатора, інформація, яка міститься у витягах з ЄРДР, підтверджує процесуальний статус цих осіб в межах цього кримінального провадження, а також наявність у слідчого ОСОБА_10 процесуальних повноважень для можливості повідомляти ОСОБА_8 про підозру, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень ст. 92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у тому числі й допустимості доказів, покладається на сторону, що їх подає. Тобто, пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.
За змістом ст. 23, ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості й достатності доказів на підставі їх безпосереднього дослідження, оцінюючи всі фактичні дані в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист. 
У кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело, належний суб`єкт, належна процесуальна форма, належна фіксація, належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати і прокурора. 
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК України). 
Стосовно матеріалів цього кримінального провадження колегія суддів установила, що, мотивуючи своє рішення про виправдування ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, суд першої інстанції зазначив, що 12 квітня 2017 року прокурор ОСОБА_11 склав та подав до Апеляційного суду м. Києва вісім клопотань про надання дозволу на проведення НСРД (т. 3, а. п. 35-62), які цей суд ухвалами від 13 квітня 2017 року задовольнив (т. 3, а. п. 66-93).
При цьому прокурор ОСОБА_11 мав повноваження на здійснення процесуального керівництва у цьому кримінальному провадженні на підставі постанови про призначення групи прокурорів від 13 квітня 2017 року (т. 1, 
а. п. 11-14).
За наведених обставин районний суд констатував, що 12 квітня 2017 року, на час звернення до Апеляційного суду м. Києва з клопотаннями про надання дозволу на проведення НСРД, прокурор ОСОБА_11 не був наділений повноваженнями прокурора згідно з приписами статей 36, 37, 110 КПК України.
Зазначення прокурора ОСОБА_11 у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у цьому кримінальному провадженню (т. 1, а. п. 1) не надавало останньому відповідних повноважень.
До того ж, як установив районний суд, 26 квітня 2017 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, яке здійснено слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень у сфері економіки Департаменту з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України ОСОБА_10 (т. 1, а. п. 79-87).
Однак, як видно з постанови про доручення проведення досудового розслідування слідчій групі від 11 квітня 2017 року (т. 1, а. п. 6-8), слідчого ОСОБА_10 не включено до групи слідчих у цьому кримінальному провадженні. До того ж згаданого слідчого також не зазначено і в обвинувальному акті серед слідчих, які здійснювали досудове розслідування (т. 4, а. п. 1-11).
Водночас цей суд констатував те, що прізвище слідчого ОСОБА_10 наявне лише серед інших слідчих у витягу з ЄРДР від 26 квітня 2017 року (т. 1, 
а. п. 75, 76).
Тож слідчий ОСОБА_10 не мав жодних повноважень щодо складання та підписання повідомлення про підозру ОСОБА_8 та не був наділений правом роз`яснювати останньому права та обов`язки підозрюваного.
Такий правовий підхід узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 
22 лютого 2021 року (справа № 754/7061/15, провадження № 51-4584кмо18), а саме: за змістом статей 36, 37, 110 КПК України рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматися у формі постанови, яка має міститися у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень. 
Також він відповідає висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованому в постанові від 04 жовтня 2021 року (справа № 724/86/20, провадження № 51-1353кмо21), відповідно до якого за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК України рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані 
не уповноваженою на те особою.
Зі свого боку колегія суддів нагадує, що згідно з ч. 2 ст. 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений у тому числі: доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання; повідомляти особі про підозру; затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.
Слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частини 1, 2 ст. 214 КПК України). 
У свою чергу витяг з Реєстру - згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цієї глави параметрами, які є актуальними на момент його формування (п. 2 глави 4 Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань). 
Статтею 110 КПК України передбачено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. 
Така процесуальна форма вбачається із тлумачення положень ст. 110 КПК України у взаємозв`язку із положеннями ч. 5 ст. 36, ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК України. 
Частиною 5 ст. 36 КПК України регламентовано те, що Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування.
У свою чергу, процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. 
При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень зазначених вище осіб.
Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування. 
Водночас витяг із ЄРДР не може замінити як процесуального рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні, так і замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні. 
За змістом статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, невід`ємною складовою якого є здійснення процесуальних дій уповноваженою на те особою в конкретному кримінальному провадженні. Збирання доказів неуповноваженою особою є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті застосування приписів статей 412, 438 КПК України.
Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, варто зауважити, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року щодо надання дозволу на проведення НСРД, ухвалені на підставі відповідних клопотань прокурора, який на момент звернення до суду не мав повноважень у кримінальному провадженні, а також самі матеріали НСРД та протоколи огляду речей від 06 жовтня 
2017 року, проведені та складені на підставі цих ухвал, як похідні не можна вважати допустимими доказами відповідно до вимог ч. 1 ст. 87 КПК України.
Відповідно до загальних засад кримінального провадження та положень судового розгляду, судовий розгляд, у тому числі розгляд клопотань щодо НСРД у порядку, передбаченому статтями 247, 248 КПК України, здійснюється за участю належного суб`єкта. Суд (слідчий суддя апеляційного суду) зобов`язаний пересвідчитися в тому, що звернулася та прибула саме та уповноважена особа. 
При цьому право на звернення з клопотанням про проведення НСРД за гл. 21 КПК України мають виключно визначені Законом слідчий або прокурор. Слідчий суддя зобов`язаний перевірити документи, що посвідчують особу (службове посвідчення), а також процесуальний статус (доручення, постанова про визначення групи слідчих, постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів), щоб підтвердити повноваження діяти у конкретному кримінальному провадженні як на момент складання і звернення з клопотанням, так і на час розгляду такого клопотання слідчим суддею. З урахуванням вимог ст. 247 КПК України слідчий суддя апеляційного суду також зобов`язаний переконатися в тому, що орган досудового розслідування, в якому працюють слідчий чи прокурор, який звернувся з клопотанням, знаходиться в межах територіальної юрисдикції відповідного апеляційного суду або кримінальне провадження віднесене до підсудності Вищого антикорупційного суду, якщо клопотання розглядається слідчим суддею Вищого антикорупційного суду.
Окремою вимогою законодавця є перевірка слідчим суддею підстав звернення з клопотанням про проведення НСРД за гл. 21 КПК України поза межами територіальної юрисдикції органу досудового розслідування, який здійснює досудове розслідування. 
Отже, враховуючи наведене та доктрину «плодів отруєного дерева», суд правильно визнав означені докази недопустимими.
Тож правильним було й рішення суду першої інстанції про застосування доктрини «плодів отруєного дерева».
До того ж цей суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що слідчий 
ОСОБА_10 не мав жодних повноважень щодо складання, підписання повідомлення про підозру ОСОБА_8 , не був наділений правом роз`яснювати останньому права та обов`язки підозрюваного, а тому повідомлення ОСОБА_8 про підозру неналежним суб`єктом призвело до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК України, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.
На підставі наведеного вище районний суд, беручи до уваги вимоги ч. 1 та 
п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України, дійшов висновку про недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому кримінальному правопорушенні.
Із вказаними вище висновками районного суду погодився апеляційний суд, погоджується з ним і колегія суддів.
Також колегія суддів акцентує на тому, що доводи прокурора про протилежне з посиланням на практику Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки зазначені вище висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду мають вирішальне значення для встановлення, крім іншого, наявності у прокурора та слідчого відповідних повноважень у межах кримінального провадження.
До того ж колегія суддів не бере до уваги тверджень прокурора про те, що районний суд у своєму рішенні неправильно послався на дату звернення прокурора до апеляційного суду з клопотання про проведення НСРД, а також хибно відобразив номер цього кримінального провадження, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження, колегія суддів установила, що районний суд допустив технічну помилку, яка не впливає на законність судового рішення.
Варто зазначити, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 за апеляційною скаргою прокурора, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них достатньо переконливі відповіді, виклавши в ухвалі підстави, з яких визнав їх необґрунтованими. 
Апеляційний суд, залишаючи виправдувальний вирок без змін, навів детальні мотиви постановленого рішення, спростувавши доводи прокурора щодо 

безпідставності виправдання ОСОБА_8 та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність залишити виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_8 без змін. Переконливих доводів про протилежне в касаційній скарзі прокурора не наведено та перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.
Висновок про застосування статей 247, 248 КПК України:
Слідчий суддя під час розгляду клопотання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій зобов`язаний перевірити документи, що посвідчують особу (службове посвідчення), а також процесуальний статус (доручення, постанова про визначення групи слідчих, постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів) на підтвердження повноважень у конкретному кримінальному провадженні як на момент складання і звернення з клопотанням, так і на час розгляду такого клопотання, а також переконатися в тому, що орган досудового розслідування, в якому працює слідчий чи прокурор, який звернувся з клопотанням та прибув на його розгляд, знаходиться в межах територіальної юрисдикції відповідного апеляційного суду або кримінальне провадження віднесене до підсудності Вищого антикорупційного суду, якщо клопотання розглядає слідчий суддя Вищого антикорупційного суду.
Слідчий суддя зобов`язаний перевірити підстави звернення з клопотанням про проведення негласних слідчих (розшукових) дій за главою 21 КПК України поза межами територіальної юрисдикції органу досудового розслідування, який здійснює досудове розслідування. 
Слідчий суддя постановляє ухвалу про повернення клопотання щодо проведення негласної (розшукової) дії у разі непідтвердження повноважень слідчого або прокурора діяти в конкретному кримінальному провадженні як на момент складання і звернення з клопотанням, так і на час розгляду такого клопотання слідчим суддею, а також якщо клопотання подане за відсутності підстав передбачених у ч. 2 ст. 247 КПК України, поза межами територіальної юрисдикції органу досудового розслідування, який здійснює досудове розслідування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає положенням статей 370, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судового рішення, у ході перевірки цього кримінального провадження колегія суддів не встановила. 
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, то касаційну скаргу прокурора має бути залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК України, Суд
ухвалив: 
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргупрокурора - 
без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3