КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7117/2026 Доповідач - Ратнікова В.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа №759/13086/25
14 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 нарішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Данілової Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання дитини, -
в с т а н о в и в :
У червні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування позову зазначала, що вона, ОСОБА_1 , постійно проживає разом з батьком ОСОБА_3 від дати свого народження, за виключенням 6 (шести) місяців на початку 2020 року, коли перебувала спочатку у родичів матері ( ОСОБА_2 ), а потім в квартирі матері. 
Зазначала, що з осені 2020 року тривала судова справа про визначення місця її проживання. Станом на 05.03.2025 року їй виповнилось 14 років і вона самостійно визначає місце свого проживання разом з батьком ОСОБА_3 . 
Вказувала, що фактично та постійно проживає з батьком - ОСОБА_3 , який забезпечує всі її потреби: проживання, харчування, одяг, навчання, розвиток, дозвілля, транспорт та інші життєво необхідні витрати. Відповідач ОСОБА_2 не бере участі в її утриманні й не надає жодної допомоги протягом тривалого часу. Відповідачка самоусунулась від виконання своїх материнських обов`язків і протягом всіх років, які вона проживає з батьком без матері, мати ухиляється від обов`язку щодо її утримання, незважаючи на те, що батько надсилав матері відповідні листи щодо необхідності брати участь у матеріальному забезпеченні дитини, звертався до суду та особисто до відповідачки.
Зазначала, що її мати (відповідачка) регулярно оскаржує позови про стягнення аліментів та заяви про видачу судового наказу щодо аліментів, що свідчить про свідоме систематичне ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. 
Враховуючи, що у матері немає інших дітей або утриманців, є стабільне працевлаштування, вважає обґрунтованим застосування стягнення з неї аліментів у твердій грошовій формі.
Відповідачка працевлаштована в ТОВ «Рейл Лоджистікс» на посаді заступника начальника відділу казначейства, про що вона регулярно повідомляла на судових засіданнях, які тривали з 2020 року по 2025 рік. У власності відповідачки є квартира, загальною площею 96,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , а також власний транспортний засіб.
Згідно з наявною довідкою з місця роботи відповідача, за період з 01.11.2020 року по 31.10.2021 року її річний дохід становив 330 498,44 грн, що свідчить про стабільне джерело доходу, достатнє для сплати аліментів. 
Відповідно до статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. 
Позивачка вказувала, що у 2025 році її потреби складаються з таких статей витрат: харчування, транспортні витрати - орієнтовно 10000 грн/міс.; одяг, взуття, гігієна- 5000 грн/міс.; побутові витрати (комунальні послуги, мобільний зв`язок, інтернет, застосунки, канцелярія тощо) - 4000 грн/міс.; освіта, додаткові заняття, книги - 6000 грн/міс.; дозвілля, культурний розвиток, гуртки, хобі - 5000 грн/міс. Загалом- близько 30000 грн на місяць.
Враховуючи вартість життя у Києві та передмісті, обсяг її потреб (харчування, одяг, транспорт, освіта, медицина, додаткові заняття, відпочинок тощо), а також реальний рівень доходів відповідачки, позивачка вважала, що з матері на її утримання слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі 15000 грн щомісячно, що становить половину з необхідного забезпечення її потреб, до досягнення нею повноліття.
З урахуванням наведених обставин, позивачка  ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) щомісячно аліменти на утримання дитини у розмірі 15 000 грн, з подальшою відповідною індексацією, починаючи з дня подачі цієї позовної заяви до досягнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) повноліття. 
Встановити наступний спосіб та порядок стягнення аліментів з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ), а саме: стягнути (стягувати) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) щомісячно аліменти на утримання дитини - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та зараховувати на особистий рахунок ОСОБА_1 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання дитини, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на її утримання в розмірі 5 000 грн до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 червня 2025 року.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суми платежу по аліментам за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) в дохід держави 1 211,20 грн судового збору.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд cкасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року в частині визначення розміру аліментів, та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на її утримання в розмірі 15 000 грн до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 червня 2025 року.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів є незаконним та необґрунтованим.
Вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому воно підлягає скасуванню в частині визначення розміру аліментів, з ухваленням нового судового рішення у відповідній частині на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
Зазначає, що суд першої інстанції довільно та без належного обґрунтування визначив розмір щомісячних аліментів у заниженому розмірі - 5 000 грн, не пов`язавши цю суму з установленими у справі обставинами та доказами щодо доходів відповідачки. Водночас, у самому рішенні зазначено: «Відповідач ОСОБА_2 у відзиві не заперечує проти вказаних обставин та зазначає, що щомісячна її заробітна плата становить 22 890 грн, на підтвердження чого надає відповідну довідку». 
У той же час, з урахуванням поточного рівня цін, інфляції та знецінення гривні, доросла людина, яка проживає в м. Києві, має власні комунальні зобов`язання щодо утримання трикімнатної квартири та пересувається з використанням власного транспорту, не може фактично забезпечувати свої основні життєві потреби на рівні, який би відповідав доходу близько 23 000 грн на місяць, що прослідковується з довідки бухгалтера одного з її роботодавців. 
Вважає, що підхід суду до визначення розміру аліментів є довільним і необґрунтованим, оскільки не ґрунтується на реальних економічних показниках та не враховує реальних потреб дитини й платоспроможності відповідачки. В той же час, навіть одна четверта від задекларованого самою відповідачкою доходу становить понад 5 700 грн, що перевищує присуджену судом суму аліментів. 
Зазначає, що призначення аліментів у розмірі, меншому за 1/4 від визнаного відповідачкою доходу, свідчить про необґрунтоване заниження їх розміру. Крім того, суд не з`ясував реальні доходи відповідачки, попри те, що в позовній заяві вона прямо клопотала про витребування та дослідження відомостей щодо фактичних доходів відповідачки, що є істотним порушенням принципів повноти та всебічності з`ясування обставин справи і призвело до ухвалення рішення з неправильно визначеним розміром аліментів.
Вказує, що за офіційними даними Державної служби статистики України, середня заробітна плата в м. Києві станом на листопад 2025 року становила 40 633 грн. Навіть одна четверта частина від цієї суми перевищує 10 000 грн, що є більш адекватною орієнтовною величиною для оцінки платоспроможності платника аліментів у столиці. Натомість, суд першої інстанції необґрунтовано визначив розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки у 5 000 грн, залишивши ці обставини без належної правової оцінки. Суд не витребував з ДПС інформацію про реальні доходи відповідачки, яка працює в м. Києві на посаді заступника начальника казначейства підприємства, а натомість взяв в основу довідку, видану бухгалтерією з місця її роботи.
Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки платоспроможності, способу життя та майнового стану відповідачки. При цьому, судом залишено поза увагою ті обставини, що відповідачка здійснює закордонні туристичні поїздки, витрачається на розваги та дозвілля, що свідчить про наявність у неї вільних коштів, вона має офіційні доходи, об`єкти нерухомості та транспортний засіб, а інших дітей чи утриманців, окрім неї, не має. Такі обставини свідчать про значно вищий рівень її платоспроможності, ніж той, з якого фактично виходив суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів.
Зазначає, що суд першої інстанції не встановив і не дослідив: фактичні щомісячні витрати на харчування; витрати на навчання та розвиток; реальну вартість проживання дитини у місті Києві та передмісті. 
Суд встановив, що дохід відповідачки начебто становить 22 890 грн щомісячно, при цьому, не встановив реальних доходів відповідачки, з дослідженням руху коштів на її банківських рахунках за попередні періоди, щоб з`ясувати фактичні витрати та надходження; проігнорував відсутність інших дітей та утриманців; не встановив обставин, які б об`єктивно унеможливлювали сплату відповідачкою більшої суми аліментів. Попри це, суд без будь-якого обґрунтування визначив розмір аліментів 5 000 грн, не пояснивши: чому саме ця сума є достатньою; чому вона забезпечує «гармонійний розвиток дитини»; чому не може бути визначена більша сума. Таким чином, розмір аліментів визначено судом довільно, що суперечить правовим позиціям Верховного Суду.
Вважає, що суд першої інстанції не здійснив оцінки, чи відповідає сума 5 000 грн реальним інтересам 14-річної дитини, яка проживає у Києві та передмісті та перебуває на повному утриманні батька.
Вказує, що суд не дослідив та не оцінив у сукупності надані чеки та квитанції, що підтверджують витрати на харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, побутові потреби, освіту, дозвілля, культурний розвиток та хобі. Придбані продукти харчування, одяг і взуття, відображені в чеках, не отримали жодної мотивованої оцінки у рішенні суду. Так само залишені поза увагою чеки, які підтверджують витрати, пов`язані з відвідуванням нею розважальних закладів, атракціонів та інших заходів, що є складовою її розвитку та соціалізації. Водночас, розмір аліментів відповідно до закону має визначатися з урахуванням реальних потреб дитини, які підтверджуються поданими доказами. 
Суд також не врахував комунальні витрати за місцем фактичного проживання дитини, хоча забезпечення житлом з теплом, світлом, водопостачанням і зв`язком є базовою потребою дитини та невід`ємною складовою її утримання. Подані до суду чеки за 2020-2025 роки свідчать про типові та регулярні витрати (одяг, техніка, книги, дозвілля, охорона здоров`я), значна частина яких має тривалий цикл використання і безпосередньо впливає на рівень її потреб і в наступні періоди. Відповідно до її клопотань від 11.08.2025 року та 21.08.2025 року суду були надані належні докази, що підтверджують фактичні витрати на її утримання, зокрема: чеки та квитанції щодо витрат на харчування, одяг, взуття, гігієну, побут, освіту, дозвілля, культурний розвиток та хобі; договори та додатки до оферт щодо надання освітніх послуг і бухгалтерська довідка про здійснені платежі; інші документи, що підтверджують реальні витрати на її утримання. Проте, в оскаржуваному рішенні відсутня будь-яка мотивована оцінка цих доказів, що свідчить про порушення судом першої інстанції принципів повноти та всебічності дослідження обставин справи і призвело до неправильного визначення розміру аліментів.
Не погоджуючись із рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 18 грудня 2025 року, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила вказане рішення суду першої інстанції у справі № 759/13086/25 скасувати та ухвалити нове рішення (постанову), яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що суд першої інстанції допустився істотних порушень норм матеріального та процесуального права, повно та всебічно не розглянув справу з урахуванням її особливостей, не звернув уваги та не перевірив, чи дійсно неповнолітня дитина, не маючи повної процесуальної дієздатності, самостійно звернулася до суду з даним позовом, з огляду на те, що позов подано без залучення адвоката та/або законного представника, а вказана при подачі позову третя особа ОСОБА_3 є особою, яка не залучалась та не зазначалась у позові як законний представник позивача, та є особою, яка не виконує рішення суду про відібрання у нього дитини та передачі їй, як матері. На її переконання, саме третьою особою ОСОБА_3 був поданий даний позов із особистого кабінету неповнолітньої доньки, з метою надання легітимності його протиправних дій після викрадення дитини.
Зазначає, що через розлад та припинення стосунків з ОСОБА_3 у вересні 2019 року вона разом з донькою ОСОБА_4 переїхали проживати до її квартири АДРЕСА_3 . На той час ОСОБА_3 не прoтидіяв такому переїзду, жодних судових процесів щодо реалізації батьківських прав не розпочинав, та без будь-яких перешкод спілкувався і зустрічався з дитиною. Три роки донька ОСОБА_4 успішно навчалася у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням французької мови № 269 м. Києва. Згідно характеристики зі школи за той період зазначено: «мама регулярно відвідує школу, батьківські зустрічі, завжди цікавиться навчанням доньки. Батько контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує». У липні 2020 року ОСОБА_3 підступним способом та під приводом побути з донькою декілька днів на літніх канікулах у с. Гатне, фактично викрав у неї дитину, в обумовлений термін доньку не повернув. 
Вважає, що ОСОБА_3 здійснювався тиск на дитину з метою виправдання здійсненої ним самочинної зміни місця її проживання. 
Зазначає, що ОСОБА_3 без її згоди перевів доньку на навчання у приватний дистанційний центр з метою ізоляції дитини від матері та соціуму.
Вказує на те, що станом на дату подачі цього позову через систему «Електронний суд» її доньці ОСОБА_1 виповнилося 14 років і 3 місяці, тобто, вона вважається дитиною та неповнолітньою у відповідності до статті 6 Сімейного кодексу України та статей 31, 32 Цивільного кодексу України. Однак, при розгляді справи судом першої інстанції були проігноровані доводи її відзиву про те, що в силу свого віку та постійного контролю батька ОСОБА_3 , дитина може бути піддана маніпуляціям з боку батька, її волю та бажання подати в суд на матір необхідно з`ясувати достеменно під час розгляду справи. Суд не надав жодної правової оцінки її доводам, що фактично від імені доньки ОСОБА_5 пише та подає заяви її батько ОСОБА_3 , який є безробітним, перебуває увесь час вдома та використовує зареєстрований на доньку електронний кабінет для подачі різного роду заяв, у тому числі, і цієї позовної заяви. Суду першої інстанції наголошувалася та обставина, що не може дитина у 14 років об`єктивно складати і подавати такого роду документи в силу свого віку та відсутності юридичної освіти.
Зазначає, що вона звертала увагу суду першої інстанції на те, що раніше судом апеляційної інстанції, а саме, постановою Київського апеляційного суду від 07.12.2022 року у справі № 759/23438/21 за позовом ОСОБА_3 до неї, ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на дитину було скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у позові про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 . У вказаній постанові суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 не довів, що дитина перебуває на його утриманні.
Вважає, що подача позову у даній справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з її електронного кабінету вважається подачею суб`єктом (позивачем), яка має неповну цивільну дієздатність.
Звертає увагу колегії суддів, що Верховним Судом при зверненні до цього суду з різного роду процесуальними заявами (касаційними скаргами) у інших провадженнях з електронного кабінету доньки ОСОБА_1 , зверталася касаційним судом увага на наявність неповної процесуальної дієздатності у дитини.
Так, в ухвалі Верховного Суду від 20.08.2025 року у справі № 759/14917/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 зазначено, що «здатність неповнолітніми особами особисто здійснювати цивільні процесуальні права повинно здійснюватися з урахуванням вимог статті 32 ЦК України». Відповідно до частини другої статті 32 Цивільного кодексу України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Тому, вказаною ухвалою від 20.08.2025 року Верховний Суд, відмовляючи у прийнятті касаційної скарги ОСОБА_1 , серед іншого вказав, що « ОСОБА_1 не має цивільної процесуальної дієздатності у спірних правовідносинах, а тому касаційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності». Такого ж висновку щодо відсутності у ОСОБА_1 цивільної процесуальної дієздатності на подачу касаційної скарги дійшла і інша колегія суддів Верховного Суду у постановленій ухвалі від 14.07.2025 року у справі №759/1491/20.
Крім того, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. ст. 93, 222 ЦПК України, проігнорував її клопотання, викладене у прохальний частині відзиву на позовну заяву, щодо зобов`язання ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_1 надати вичерпні відповіді у формі заяв свідків.
Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 182, 222 ЦПК України, фактично залишив без відповіді це клопотання, жодних процесуальних рішень з приводу необхідності письмового опитування учасників справи не приймав, що призвело до неповного з`ясування усіх обставини справи та істотного порушення процесуального закону. Крім того, залишилось не вирішеним судом і її клопотання про зобов`язання третьої особи ОСОБА_3 надати суду належним чином завірену копію паспорту дитини, з огляду на те, що останнім було надано лише копію паспорта (id-картки) доньки з однієї сторони, без звороту та без витягу територіальної громади про задеклароване місце проживання дитини. Тобто суд, вирішуючи справу, навіть не перевірив дійсне місце реєстрації доньки і чи взагалі така реєстрація наявна.
Зазначає що, ухвалюючи рішення про стягнення з неї аліментів на дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції не врахував, що станом на дату ухвалення рішення та на сьогоднішній день третьою особою ОСОБА_3 не виконано постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 759/14917/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року - в частині відібрання у ОСОБА_3 доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та передачі її матері. Цими ж рішеннями було визначено місце проживання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю, тобто, з нею, ОСОБА_2 . Отже, суд не звернув уваги, що ОСОБА_3 утримував та продовжує утримувати у себе доньку ОСОБА_1 всупереч рішенню суду, тобто, незаконно.
Посилається на те, що судом не враховано, що досягнення дитиною 14 річного віку - не є підставою для припинення виконавчих дій у частині відібрання доньки від батька і передачі її матері. У матеріалах справи відсутні будь- які докази (акти виконавця, тощо) про те, що ОСОБА_3 передав їй дитину. Вказує на те, що лише після виконання процедури з відібрання дитини і передачі її матері, тобто, реалізації судового рішення, маючи змогу обстежити дитину у лікарів та психолога, наодинці пожити з донькою без присутності і психологічного тиску ОСОБА_3 на неї, при виявленні бажання дитини жити надалі з батьком, вона прийме це рішення. Отже, на думку апелянта, судом передчасно вирішено питання стягнення аліментів з неї та помилково залучено її до участі у справі як відповідача.
Додатково повідомляє колегію суддів, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.01.2026 року у справі №381/3485/25 за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця відмовлено скаржниці у задоволені клопотання про зупинення виконавчих дій з відібрання дитини у ОСОБА_3 та передачі її матері.
Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги положення статті 129-1 Конституції України, яка закріплює обов`язковість судового рішення, проігнорував той факт, що перебування доньки ОСОБА_4 у батька внаслідок вчинення ним незаконних дій по зміні її місця проживання, у порушення відповідних судових рішень, якими, з урахуванням найкращих інтересів дитини, місце її проживання визначено з матір`ю та постановлено відібрати у батька дитину, не можуть бути підставою для покладення обов`язку на матір у судовому порядку сплачувати аліменти, тоді як дитина має бути передана матері.
Зазначає, що вона, ОСОБА_2 , готова нести усі витрати на доньку ОСОБА_1 у разі виконання ОСОБА_3 судового рішення про передачу їй доньки. Наголошує, що при наявності невиконаного судового рішення в частині відібрання дитини від батька та передачі її матері, позовні вимоги щодо стягнення з неї аліментів, вважає безпідставними.
Вказує на те, що 04.12.2025 року вона оператором «Нова Пошта» направила доньці подарунок на загальну суму 2500 грн. У червні 2025 року під час виконавчих дій вона привезла доньці пакет з подарунками та 5000 гривень, однак, внаслідок психологічного тиску ОСОБА_3 на дитину, донька не забрала подарунки. Ще раніше, у 2021-2024 роках дарувала дитині золоті сережки та інші коштовні прикраси та змушена була відправляти їх дитині «Новою Поштою» або вішати на ворота домоволодіння ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 зумисно не приводив доньку на зустрічі в порядку забезпечення позову. Під час 3-хвилинних зустрічей в порядку забезпечення позову вона також неодноразово привозила доньці подарунки, які ОСОБА_3 відмовлявся брати, а змушений був брати лише тоді, коли вона розпочинала відеозйомку. Вона неодноразово запрошувала доньку поїхати з нею на відпочинок на море, проте у відповідь з її номеру телефону їй надходили образливі повідомлення, які за стилістикою були явно написані дорослою людиною.
09 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» позивачем ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу відповідачки, в якому вона зазначила, що доводи апеляційної скарги відповідачки безпідставні, необгрунтовані та не спростовують законність і правильність рішення суду першої інстанції.
Як передбачено частиною 1 статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до частини другої статті 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.
Також повідомляє, що Київський апеляційний суд визнав її право самостійно звертатись до суду, в тому числі, у справах про стягнення аліментів. Зокрема, у постанові від 11 вересня 2025 року (справа № 759/12257/25) зазначено: «Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом.
Частиною четвертою статті 152 СК України визначено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема, про стягнення аліментів.
У справі, яка переглядається, вимоги неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про стягнення аліментів стосуються безпосередньо її майнових прав, як неповнолітньої особи, яка станом на день подання заяви досягла 14 років.
Зазначає, що відповідачка стверджує, що касаційний суд вказав, що « ОСОБА_1 не має цивільної процесуальної дієздатності у спірних правовідносинах», при цьому ухвали стосуються правовідносин у справі про визначення її місця проживання (№759/14917/20), рішення в якому винесено, коли вона була малолітньою. Суд посилався на те, що вона, на їхню думку, не могла в тій конкретній справі подавати касаційні скарги, оскільки це були правовідносини між батьками, а вона на момент вирішення справи ще не досягла 14 років. Але суд жодним чином не обмежував її право, як неповнолітньої особи, звертатися до суду за захистом своїх прав в будь-яких інших правовідносинах, які виникли після виповнення їй 14 років.
Вказує на те, що вона, ОСОБА_1 , постійно проживає з батьком, батько несе всі витрати на її утримання, а мати ухиляється від свого обов`язку щодо фінансової участі в її утриманні.
В апеляційній скарзі відповідачка сама зазначає, що позивачка фактично проживає з батьком. Таким чином, відповідачка фактично визнає обставину, встановлену судом першої інстанції, а саме- проживання дитини разом із батьком та її утримання ним.
Зазначає, що інформація щодо зареєстрованого місця проживання дитини не має правового значення для вирішення спору про стягнення аліментів, оскільки відповідно до сімейного законодавства обов`язок батьків утримувати дитину не пов`язується з фактом її реєстрації, а визначається реальними сімейними відносинами та фактичним проживанням дитини. У даній справі встановлено, що дитина фактично проживає з батьком і перебуває на його утриманні, що і є юридично значущою обставиною.
Вказує на те, що питання, які ставила відповідачка, не спрямовані на встановлення матеріального забезпечення чи її платоспроможності, а носять характер спроби психологічного та процесуального тиску на дитину.
Крім того, звертає увагу суду, що навіть у разі застосування письмового опитування вона мала право відмовитися від надання відповідей на запитання, які не стосуються предмета доказування у справі або порушують її особисті межі. Питання, поставлені відповідачкою, не були спрямовані на встановлення обставин, які стосуються цієї справи чи участі відповідачки в її утриманні, а стосувалися конфліктних відносин між батьками.
Таким чином, навіть проведення письмового опитування не могло вплинути на встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.
Зазначає, що запитання, поставлені відповідачкою до третьої особи (батька дитини), стосуються його особистих доходів, майнового стану та витрат на утримання дитини. Водночас, зазначені обставини не є визначальними для вирішення даного спору оскільки, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, обов`язок утримувати дитину покладається на обох батьків, незалежно від матеріального становища кожного з них. Наявність або відсутність доходів у батька дитини не звільняє відповідачку від обов`язку брати участь у її утриманні.
Вказує, що в апеляційній скарзі та відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції, відповідачка наполягала на обов`язковій особистій явці позивачки до суду, а також на покладенні обов`язку на батька забезпечити таку явку. Зазначені вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають процесуальному статусу неповнолітньої особи віком 15 років, яка є самостійним учасником справи. Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства неповнолітня особа має право бути вислуханою судом, однак це право не є тотожним обов`язку з`являтися до суду проти власної волі. Крім того, покладення обов`язку на батька забезпечити її явку фактично означає покладення на нього обов`язку впливати на волевиявлення особи, яка досягла 15-річного віку та здатна самостійно визначати свою поведінку. Такий обов`язок є юридично та фактично неможливим для виконання. Покладення обов`язку на іншу особу забезпечити явку учасника справи, який має власну процесуальну дієздатність, суперечить природі процесуальних прав та обов`язків і не передбачене нормами ЦПК України. Такий обов`язок є не лише фактично неможливим для виконання, а й юридично некоректним.
Зазначає, що твердження відповідачки про нібито призначений їй у червні 2025 року «пакет з подарунками та 5000 гривень», які вона начебто не забрала внаслідок «психологічного тиску батька», є неправдивими, недоведеними та спростовуються матеріалами справи. По-перше, жодних належних і допустимих доказів фактичної передачі їй грошових коштів у сумі 5 000 грн відповідачкою не надано. У матеріалах справи відсутні: підтвердження вручення коштів; підтвердження їх залишення для дитини; підтвердження передачі через законного представника дитини. По-друге, твердження про «психологічний тиск» з боку батька є оціночним судженням, не підтвердженим жодним доказом. Виконавчі дії фіксувалися на відео і жодних ознак тиску на дитину на цих відеозаписах не зафіксовано. Якби такі дії мали місце, то відповідачка мала можливість надати суду відповідні докази, чого зроблено не було. По-третє, аналогічний характер мають твердження відповідачки щодо нібито подарованих нею доньці у 2023 році «золотих сережках», які вона начебто відправила «Новою Поштою». Посилка з таким вмістом нею отримана не була, що підтверджується відсутністю підпису отримувача та будь-яких доказів фактичного вручення.
Крім того, передача окремих подарунків або спроби їх демонстрації не є виконанням обов`язку щодо належного та регулярного фінансового утримання дитини, не замінюють аліменти та не спростовують право дитини на їх стягнення.
Вважає, що посилання відповідачки на те, що судове рішення та вимоги державного виконавця щодо передачі дитини не виконані, не мають жодного правового значення для розгляду даної справи та не стосуються предмета позову у цій справі. 
Верховний Суд у своїх рішеннях чітко вказав, що дитина не є учасницею правовідносин, що виникають між батьками у справах про визначення місця проживання дитини та її відібрання.
Відповідно, позивачка не несе жодних правових наслідків, пов`язаних із виконанням або невиконанням судових рішень у таких справах. З досягненням 14-річного віку вона, відповідно до положень законодавства України, набула право самостійно визначати своє місце проживання. Вона реалізувала це право, визначивши місце свого проживання разом із батьком.
10 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , в якому відповідачка зазначає, що дана апеляційна скарга є безпідставною та необгрунтованою.
Вказує, що позивачка в апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки наданих нею доказів, зокрема, чеків та квитанцій, які, на думку апелянта, підтверджують значні витрати на її утримання. При цьому, зазначені доводи не відповідають дійсним обставинам справи та є безпідставними.
Зазначає, що суду першої інстанції було надано переконливі спростування доводів позивачки, що більшість поданих чеків і квитанцій не є належними доказами витрат на дитину у даній справі, оскільки вони датуються 2020-2024 роками, тоді як предметом даного спору є стягнення аліментів, починаючи з червня 2025 року. Вимоги щодо стягнення аліментів за минулий період позивачка заявила в межах окремого позову, який розглядається наразі Києво - Святошинським районним судом Київської області у справі № 759/12865/25. Відтак вважає, що зазначені документи правильно не були покладені судом першої інстанції в основу рішення у цій справі. Крім того, у поданих розрахунках апелянт безпідставно ділить витрати на продукти харчування, комунальні послуги та Інтернет на двох осіб, незважаючи на те, що дитина проживає в одному домоволодінні не лише з батьком, але й з його матір`ю- пенсіонеркою. За таких обставин відсутні підстави вважати, що зазначені витрати здійснювалися виключно на потреби дитини.
Також звертає увагу суду, що у наданих позивачкою чеках часто зазначена така кількість товарів, яка об`єктивно не може бути спожита дитиною, або ж вказані товари, якими дитина взагалі не користується (зокрема, 8 одиниць мила, 8 палиць ковбаси, 14 буханок хліба, 6 упаковок соди, тощо). До того ж, усі надані чеки є знеособленими, з них неможливо встановити, ким саме та для кого були здійснені відповідні покупки, що позбавляє такі докази належності та допустимості. Зазначені у чеках обсяги товарів (зокрема значна кількість продуктів харчування та побутових товарів) об`єктивно не відповідають потребам дитини та не підтверджують фактичного розміру витрат на її утримання.
Зазначає, що матеріали справи не містять доказів взагалі будь-яких доходів ОСОБА_3 упродовж тривалого часу, а саме, з квітня 2024 року по даний момент, що підтверджуються відповідями з органу Державної податкової служби України та Пенсійного фонду України, отриманих на запити державного виконавця у межах виконавчого провадження № 77048697.
Вказує на те, що у своєму розрахунку позивачка, між іншим, наводить такі статті витрат, як транспортні послуги, додаткові заняття, книги, застосунки, дозвілля, культурний розвиток, гуртки, одяг та взуття. Проте, у наданих додатках не вбачається жодного чека про витрати по цим статтям за 2025 рік, окрім відвідування ботанічного саду, вартістю одного квитка 150,00 грн та купівлі смартфону у лютому 2025 року, вартістю 9216,00 грн. Дані чеки є також безіменними, тобто невідомо, чи дійсно ці покупки здійснювались батьком позивачки. Серед додатків немає жодного доказу про систематичне відвідування дитиною гуртків, додаткових занять, спортивних секцій, басейну. Позивачка надає одноразові довідки, датовані 2020 та 2021 роком, про начебто відвідування шахового клубу та гуртка образотворчого мистецтва, але чеків про оплату цих гуртків немає, окрім одного чека на 500,00 грн від 02 жовтня 2020 року за гурток образотворчого мистецтва. Надані довідки без платіжних документів не підтверджують фактичні витрати на дитину.
Зазначає, що у матеріалах справи немає жодного доказу, який підтверджує відвідування позивачкою медичних закладів за останні 4 роки. Є лише договір медичного страхування за 2021 рік, яким жодного разу не скористалися та термін якого вже давно сплив, три довідки про консультацію з педіатром на дому за 2021 рік та одноразової здачі аналізів у 2020 році.
Щодо оплати за приватну дистанційну школу ТОВ «Центр дистанційної освіти «Джерело Плюс» зазначає, що батько дитини ОСОБА_6 одразу після викрадення дитини у липні 2020 року самочинно забрав документи доньки з держаної безкоштовної школи м. Києва № 269 та перевів дитину на дистанційне навчання у приватний центр, щоб вона не мала жодної можливості контактувати з донькою.
Вважає, що зазначене рішення було прийнято виключно ОСОБА_7 , без погодження з нею, як з матір?ю дитини та, з урахуванням його характеру і мотивів, суд не може покладати на неї обов`язок з оплати такого навчання. Відтак, витрати на навчання дитини у вказаному приватному закладі є виключно одноособовим рішенням батька дитини.
Посилання апелянта на необхідність врахування судом при ухваленні рішення у даній справі про стягнення аліментів на дитину і комунальних платежів ОСОБА_3 , є безпідставним, оскільки оплата комунальних послуг батьком ОСОБА_4 за місцем її проживання є зобов`язанням ОСОБА_3 щодо утримання свого житла, де також проживає і його матір.
Відповідачка переконана, що суд першої інстанції не мав підстав для стягнення з неї аліментів навіть у розмірі 5000 грн щомісячно, з огляду на недоведення позовних вимог та обов`язку у судовому порядку покладати на неї сплату аліментів, коли рішення суду про відібрання дитини та передачі її матері досі не виконано з вини ОСОБА_3 .
Окрім того звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду від 23.07.2025 року відмовлено ОСОБА_3 у визнанні виконавчого листа у справі 759/14917/20 таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з досягненням дитиною 14-річного віку. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Відповідно, судове рішення про відібрання дитини у батька та її повернення матері залишається чинним і підлягає обов`язковому виконанню у встановленому законом порядку.
14 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив від відповідача ОСОБА_2 , в якій вона вважає відзив ОСОБА_1 на її апеляційну скаргу таким, що не спростовує доводів апеляційної скарги, а містить значну кількість перекручень, оціночних суджень, припущень та обставин, які не стосуються предмету даного спору. 
15 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу від позивачки ОСОБА_1 , в яких позивачка зазначає, що доводи відповіді на відзив відповідача є безпідставними, спрямованими на викривлення обставин справи та не спростовують її правової позиції. Доводи відповідачки знову зводяться до опису сімейного конфлікту між батьками, виконання інших судових рішень та оцінки поведінки сторін, що не входить до предмета доказування у цій справі про стягнення аліментів. Такі твердження не мають правового значення для вирішення даного спору. Доводи відповідачки є внутрішньо суперечливими, оскільки в них одночасно стверджується, як про повну відсутність участі у житті дитини, так і про нібито систематичне надання допомоги та подарунків.
21 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення від ОСОБА_1 , в яких остання зазначає про неправдивість тверджень відповідачки ОСОБА_2 , які викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Вказує на те, що твердження відповідачки про «невідвідування дитиною медичних закладів» є нічим не підтвердженою вигадкою ОСОБА_2 , не підкріпленою жодним офіційним актом, висновком медичного чи психологічного експерта або документами. Вона здобуває освіту, перебуває в безпечному середовищі, має соціальні зв`язки, відвідує лікаря, за потреби, і про всі ці обставини надано відповідні документи та докази у судовому провадженні. Заяви про «ізоляцію», «невідвідування школи», тощо є суб`єктивними домислами відповідачки, які не підтверджені жодним доказом. Навпаки, є акти проведення оцінки рівня безпеки дитини, складені представниками ювенальної поліції, які фіксують, що в неї все гаразд. Вважає, що твердження відповідачки про те, що дитина нібито проживає разом із батьком та його матір`ю, у зв`язку з чим витрати підлягають розподілу на трьох осіб, є неправдивими та не підтверджені жодними доказами. Зазначає, що бабуся (мати батька) проживає окремо, є дієздатною особою, має власний дохід та самостійно забезпечує свої потреби. Вона не перебуває на утриманні батька і не є особою, гіпотетичні витрати на яку можуть враховуватись у даній справі. Жодного доказу перебування будь-яких осіб, крім неї, на утриманні батька відповідачкою не надано.
Зазначає, що посилання відповідачки на те, що вона інколи робить якісь страхові внески до якоїсь компанії, не може розглядатись як виконання нею обов`язку з утримання дитини, оскільки такі платежі не забезпечують щоденних потреб дитини та не є формою аліментів у розумінні сімейного законодавства. Страхові внески отримує страхова компанія, а не дитина. Вони ніяк не покривають щоденні потреби дитини у харчуванні, одязі, освіті та розвитку. 
Згідно вимог частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, відповіді на відзив, заперечень та додаткових пояснень, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дитина ОСОБА_1 , батьком якої є ОСОБА_3 , а матір`ю є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданим Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №888 (а.с. 19).
На час звернення до суду з даною позовною заявою ОСОБА_1 досягла віку 14 років.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2021 року, відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини (справа №369/4547/21.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року та постановлено нове судове рішення наступного змісту. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити (справа № 759/23438/21).
Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір?ю ОСОБА_2 , тобто з відповідачем у справі, та постановлено відібрати у ОСОБА_3 дитину і повернути її матері (справа №759/14917/20).
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, щодо відібрання дитини від батька та передачі її матері.
Вказане судове рішення у частині відібрання дитини перебуває на примусовому виконанні у Фастівському ВДВС у Фастівському районі Київської області, де відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 від 05.02.2025 року.
Встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом із батьком ОСОБА_3 , що підтверджується копіями актів обстеження умов проживання, заявами, поданими до Служби у справах дітей та сім'ї та фактично не заперечується відповідачкою ОСОБА_2 .
На підтвердження витрат на утримання ОСОБА_1 нею були надані копії квитанцій і чеків, договорів і додатків до оферти щодо навчання.
Відповідачкою на підтвердження її матеріального становища було надано до суду довідку ТОВ «Рейл Лоджистікс», з якої вбачається, що ОСОБА_2 працює у ТОВ «Рейл Лоджистікс» з 20.08.2018 року. На момент складання довідки займає посаду -заступника начальника відділу казначейства. Дохід за період з 01.01.2025 року по 30.06.2025 року склав 196 238, 91 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що дитина проживає разом з батьком, на якого окрім матеріального забезпечення дитини покладено й обов`язок у постійному вихованні доньки, контролі, що потребує більше моральних витрат.
Виходячи з приписів ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, згідно яких обов`язок утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття стосується обох батьків, та враховуючи те, що сторони не змогли добровільно досягнути згоди про розмір сплачуваних аліментів, суд першої інстанції, взявши до уваги, що відповідачка має стабільний заробіток та можливість надавати доньці матеріальну допомогу, враховувавши вік і стан здоров`я дитини, дійшов висновку про те, що доцільно буде стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки в розмірі 5 000,00 грн до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 червня 2025 року.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції Українита статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частинами 1 та 2 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
У відповідності до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» - установлено у 2025 році прожитковий мінімум для дітей 6-18 років становить 3 196,00 грн.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, свідчать про те, що позивачка у справі-неповнолітня ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів з матері - відповідачки ОСОБА_2 на своє утримання у розмірі 15 000,00 грн, щомісячно, до досягнення повноліття, обгрунтовувала свої вимоги тим, що вона постійно проживає разом з батьком ОСОБА_3 , який повністю забезпечує її потреби, а відповідачка ОСОБА_2  не бере участі в її утриманні й не надає жодної допомоги протягом тривалого часу. У власності відповідачки є квартира, загальною площею 96,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , а також власний транспортний засіб, вона працевлаштована в ТОВ «Рейл Лоджистікс» на посаді заступника начальника відділу казначейства, про що вона регулярно повідомляла під час розгляду справ в судових засіданнях, які тривали з 2020 року по 2025 рік.
На підтвердження матеріального становища відповідачки   ОСОБА_8 в матеріалах справи наявна довідкаТОВ «Рейл Лоджистікс» від 25 липня 2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 працює у ТОВ «Рейл Лоджистікс» з 20.08.2018 року, займає посаду заступника начальника відділу казначейства.Сукупний дохід відповідачки за період з 01.01.2025 року по 30.06.2025 рокі склав 196 238, 91 грн. З утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів, сума до виплат за цей період становить 151 103,96 грн, тобто, у середньому за місяць- 25 183,99 грн.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на праві приватної власності ОСОБА_2 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .Також їй на праві власності належить автомобіль Mitsubishi Colt, 2008 року випуску.
Обгрунтовуючи розмір щомісячних аліментів в сумі 15 000,00 грн, які вона просить стягнути на своє утримання з матері ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 надала розрахунок витрат, із долученням копії чеків та квитанцій за період з 2022 по 2025 роки, що підтверджують придбання продуктів харчування, одягу, взуття, засобів гігієни, витрати на побутові потреби, освіту, дозвілля.
Із розрахунку витрат на утримання вбачається, що щомісячні матеріальні потреби позивачки сукупно становлять щомісячний розмір 30 000,00 грн і складаються із: харчування, транспортні витрати - 10 000,00 грн; одяг, взуття, гігієна - 5 000,00 грн; побутові витрати (комунальні послуги, мобільний зв`язок, інтернет, канцелярія тощо) - 4 000,00 грн; освіта, додаткові заняття, книги, застосунки - 6 000,00 грн; дозвілля, культурний розвиток, гуртки, хобі - 5 000,00 грн.
Колегія суддів, проаналізувавши надані позивачкою докази на підтвердження необхідних щомісячних витрат на її утримання, встановила, що чеки та квитанції містять інформацію про придбання різних продуктів харчування, засобів гігієни та ліків в магазинах та супермаркетах за період з 2020 року по липень 2025 року, однак з них неможливо встановити, ким саме та для кого були придбані дані продукти та товари. Наданий позивачкою чек з магазину Comfy про придбання смартфона Samsung в лютому 2025 року, вартістю 9216,00 грн, також не містить інформації про придбання вказаного товару саме для ОСОБА_1 , а інші документи на підтвердження вказаної обставини суду не надані.
Не підтверджені належними та допустимими доказами і доводи позивачки про те, що її батько щомісячно несе витрати на такі її потреби, як освіта, додаткові заняття, книги, застосунки в розмірі 6 000,00 грн та на дозвілля, культурний розвиток, гуртки, хобі - 5000,00 грн щомісячно. В матеріалах справи відсутні розрахункові документи про витрати по цим статтям, а також докази на підтвердження систематичного відвідування дитиною гуртків, додаткових занять, спортивних секцій, басейну. 
Надані позивачкою довідки про відвідування ОСОБА_1 шахового клубу ГО «Спортивний клуб Гепард» та гуртка образотворчого мистецтва «Арталі» датовані 2020 та 2021 роками, із долученням однієї квитанції до прибуткового касового ордера № 7 від 02 жовтня 2020 року про оплату ОСОБА_3 за гурток образотворчого мистецтва 500,00 грн, що не свідчить про фактичні щомісячні витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини.
Витрати з оплати вартості навчання ОСОБА_1 в приватній дистанційній школі ТОВ «Центр дистанційної освіти «Джерело Плюс» у 2020-2021 навчальному році, з переукладенням договору про надання освітніх послуг на 2022-2023 навчальний рік та 2024-2025 навчальний рік підтверджуються договором про надання освітніх послуг та бухгалтерськими довідками ТОВ «Центр дистанційної освіти «Джерело Плюс».
Разом з тим, стороною позивача не доведено погодження з відповідачкою  ОСОБА_9 (матір?ю дитини) необхідності відвідування дочкою платного навчання на дистанційній формі здобуття освіти у цьому закладі, оскільки дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі.
Також із доводів матері дитини (відповідачки у справі) ОСОБА_2 слідує, що рішення про переведення доньки ОСОБА_1 з державної школи м. Києва № 269 на дистанційне навчання у приватну дистанційну школу ТОВ «Центр дистанційної освіти «Джерело Плюс» було прийнято самостійно батьком ОСОБА_3 , без її погодження.
Отже, понесення таких витрат є добровільним волевиявленням одного із батьків, тобто третьої особи у справі ОСОБА_3 , яке не було погоджено з матір?ю дитини ОСОБА_2 .
Не грунтуються на вимогах закону і доводи апеляційної скарги позивачки про те, що при ухваленні рішення у даній справі про стягнення аліментів на дитину необхідно враховувати і комунальні платежі, які сплачуються батьком позивачки ОСОБА_3 , оскільки оплата комунальних послуг батьком за місцем проживання неповнолітньої дитини є його зобов`язанням щодо утримання свого житла, а не витратами на утримання дитини.
Посилання позивачки на те, що відповідачка є власником рухомого та нерухомого майна не може бути підставою для висновку про високий рівень доходу відповідачки, оскільки як квартира, так і транспортний засіб, були придбані до виникнення спору зі сплати аліментів.
Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що відповідачка здійснює закордонні туристичні поїздки, витрачає кошти на розваги та дозвілля, що свідчить про наявність у неї вільних коштів, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказане не підтверджується належними та допустимими доказами, та є лише припущеннями позивачки, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Крім цього, судом першої інстанції вірно враховано, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків.
Посилаючись на те, що її батько ОСОБА_3 несе суттєві витрати на її утримання, позивачка доказів про доходи ОСОБА_3 не надала і такі докази в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як вбачається із ч.3 ст12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідачка ОСОБА_2 є працездатною та працевлаштованою особою, зобов`язана утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, немає на утриманні інших дітей, непрацездатних осіб, та врахувавши, що стан здоров`я та матеріальні потреби дитини зумовлюють стягнення аліментів з відповідачки на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів у визначеному розмірі щомісячно, починаючи стягнення з 12 червня 2025 року і до повноліття дитини.
Разом з тим, апеляційний суд вважає доцільним зазначити, що розмір аліментів, визначений судом, не вважається незмінним, а отже відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що станом на дату подачі цього позову через систему «Електронний суд» її доньці ОСОБА_1 виповнилося 14 років і 3 місяці, тобто, вона вважається дитиною та неповнолітньою у відповідності до статті 6 Сімейного кодексу України та статей 31, 32 Цивільного кодексу України, та не перевірив, чи дійсно неповнолітня дитина, не маючи повної процесуальної дієздатності, самостійно звернулася до суду з даним позовом, з огляду на те, що позов подано без залучення адвоката та/або законного представника, а вказана при подачі позову третя особа ОСОБА_3 є особою, яка не залучалась та не зазначалась у позові, як законний представник позивачки, та є особою, яка не виконує рішення суду про відібрання у нього дитини та передачі її їй, як матері, не спростовують висновків суду першої інстанції й не впливають на правильність вирішення ним справи про стягнення аліментів на утримання дитини, з огляду на наступне.
Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Частиною четвертою статті 152 СК України визначено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.
Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема, про стягнення аліментів.
У справі, яка переглядається, вимоги неповнолітньої  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про стягнення аліментів з матері на її утримання стосуються безпосередньо її майнових прав, як неповнолітньої особи, яка станом на день подання позову досягла 14 років.
Оскільки така особа одночасно підпадає під категорію дитини у розумінні статті 6 СК України та статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», то вона може звернутись до суду також через представників. Разом з тим, залучення представника є субсидіарною можливістю, яка спрямована на додатковий захист інтересів дитини.
Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що вона готова нести усі витрати на доньку ОСОБА_1 у разі виконання батьком дитини ОСОБА_3 судового рішення про передачу їй доньки, оскільки при наявності невиконаного судового рішення в частині відібрання дитини від батька та передачі її матері, позовні вимоги щодо стягнення з неї аліментів, вважає безпідставними, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України.
У справі, яка переглядається, позовні вимоги неповнолітньої  ОСОБА_1 истосуються безпосередньо її майнових прав, як неповнолітньої особи, яка станом на день подання позову досягла 14 років.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що станом на  ІНФОРМАЦІЯ_6 їй виповнилось 14 років і вона самостійно визначила місце свого проживання разом з батьком ОСОБА_3 . Оскільки мати не бере участі в її утриманні, просила суд стягнути аліменти безпосередньо на свою користь відповідно до статті 179 СК України.
Враховуючи, що неповнолітня ОСОБА_1 має право на самостійне отримання і розпорядження аліментами від батьків, зокрема, від матері ОСОБА_2 , яка має можливість таку допомогу надавати й цей факт не спростувала, суд першої інстанції, врахувавши положення статті 179 СК України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка має право на самостійне одержання і розпорядження аліментами від матері, стягнувши аліменти з матері ОСОБА_2 на користь дитини.
Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Інші наведені в апеляційних скаргах аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права, про що зазначають в апеляційних скаргах сторони у справі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2  залишаються без задоволення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: