ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1409/26 Справа № 243/2004/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Сєдих А. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 вересня 2026 року м.Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Сєдих А.В., за участю секретаря судового засідання Ворони Б.А., особи, щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2026 року, щодо
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП: невідомий, військовослужбовця, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.1 ст.130 КУпАП,-
ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови, 20 лютого 2026 року о 07 годині 14 хвилин, в Донецькій області Краматорському районі м. Слов`янськ по вулиці Вокзальна біля будинку № 12, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом Nissan X-trail, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук, порушення мови. Від проходження медичного огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством поряду в медичному закладі у лікаря-нарколога відмовився під безперервний відеозапис, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та тим самим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумі доходів громадян в сумі 17000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на один рік. Стягнуто судовий збір 665,60 грн.
З таким судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню. Вважає, що працівники поліції не мали повноважень проводити щодо нього огляд на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння, оскільки він є військовослужбовцем та виконував обов`язки військової служби. Зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» та ст. 266-1 КУпАП огляд військовослужбовців на стан сп`яніння мав проводитися за участю представника Військової служби правопорядку або командира військової частини. Вказує, що суд помилково застосував ст. 266 КУпАП, а протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням вимог закону. Вказує, що суд безпідставно встановив факт сп`яніння на підставі відеозапису та інших матеріалів, які підтверджують лише дії працівників поліції, а не стан здоров`я особи на момент події. Зазначає, що відеозапис може підтверджувати наявність ознак сп`яніння та факт відмови від огляду, однак не може замінювати медичний огляд. Посилається на Інструкцію № 1452/735 та вказує, що стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння може бути підтверджений лише шляхом огляду поліцейським із використанням спеціальних технічних засобів або лікарем закладу охорони здоров`я. Зазначає, що суд фактично підмінив обов`язкову процесуальну дію медичний огляд власною оцінкою поведінки на відеозаписі, що, на його думку, є порушенням вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції № 1452/735. Вказує, що висновок щодо результатів медичного огляду має видаватися на підставі акта медичного огляду, а тому встановлення факту сп`яніння виключно за відеозаписом та супровідними документами не може бути покладене в основу постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказує, що обставини, які суд кваліфікував як ознаки наркотичного сп`яніння, а саме порушення координації, тремтіння рук та порушення мови, можуть бути типовими проявами гострої реакції на стрес, бойової втоми або психологічної напруги, які можуть виникати у військовослужбовців, що виконують обов`язки в умовах воєнного стану. Зазначає, що суд був зобов`язаний розглянути альтернативні, не пов`язані з наркотичними речовинами, причини такої поведінки. Вважає, що суд проігнорував його статус військовослужбовця та особливості психоемоційного стану при оцінці ознак сп`яніння, що, на його думку, порушує принцип об`єктивності та створює розумний сумнів у тому, що зазначені ознаки були викликані саме вживанням наркотичних речовин. Вказує, що суд неправомірно кваліфікував його дії як безумовну відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому порядку. Зазначає, що у судовому засіданні пояснював, що не відмовлявся від проходження огляду, а лише не був згоден їхати на транспортному засобі поліції, оскільки в його автомобілі була зброя, яку він не хотів залишати без нагляду. Вважає, що його незгода з порядком доставлення, яка була викликана необхідністю забезпечення збереження зброї та майна, не може прирівнюватися до безумовної відмови, яка утворює склад адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Зазначає, що суд, хоча і послався на стандарт доказування «поза розумним сумнівом», фактично проігнорував його пояснення, які, на його переконання, створюють розумний сумнів щодо наявності умислу на ухилення від огляду. Вказує, що суд не спростував його доводи про необхідність охорони зброї, а лише зазначив, що ПДР не містять відповідних винятків. Вважає, що ненадання належної оцінки його доводу щодо умовної незгоди, а не абсолютної відмови, свідчить про неповне з`ясування обставин справи та порушення стандарту доказування. Просить оскаржувану постанову скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вислухавши думку апелянта, який підтримав та наполягав на задоволені своєї апеляційної скарги і скасуванню оскаржуваної постанови з закриттям провадження по справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін за таких підстав.
Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Перевіркою матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що фактичні обставини, які мають значення для вирішення питання про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, з`ясовані повно, а наявні докази у своїй сукупності є узгодженими та достатніми для висновку про його винуватість у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до диспозиції ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність за даною статтею настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Так, факт вчинення адміністративного правопорушення та винуватість ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються:
протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 596347 від 20 лютого 2026 року, з якого вбачається, що 20 лютого 2026 року о 07 годині 14 хвилин в Донецькій області, Краматорському районі, м. Слов`янськ по вул. Вокзальній біля будинку № 12 ОСОБА_1 керував транспортним засобом Nissan X-trail, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: поведінка, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук, порушення мови, та від проходження медичного огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я відмовився під безперервний відеозапис;
направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 20 лютого 2026 року;
рапортом працівника поліції від 20 лютого 2026 року про фактичні обставини по справі;
постановою про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6693274 від 20 лютого 2026 року за ч. 2 ст. 122 КУпАП, якою зафіксовано порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху під час керування транспортним засобом;
диском з відеозаписом на якому зафіксовані фактичні обставини по справі.
З дослідженого відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 перебував за кермом транспортного засобу Nissan X-trail та здійснював керування ним. Під час спілкування поліцейські повідомили йому про виявлені ознаки наркотичного сп`яніння та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я, від чого ОСОБА_1 відмовився.
Наведені обставини узгоджуються зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення, направлення на огляд та рапорту працівника поліції, а тому докази в їх сукупності підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, наявність передбачених нормативними актами зовнішніх ознак, що давали поліцейським підстави для направлення водія на огляд, висунення йому законної вимоги пройти огляд та відмову від її виконання.
Проаналізувавши докази по справі, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 міститься склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а його дії правильно кваліфіковані як відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у працівників поліції повноважень направляти ОСОБА_1 на огляд у зв`язку з його статусом військовослужбовця є безпідставними.
Статтею 15 КУпАП встановлено, що військовослужбовці за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах. 
У цій справі ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності не за порушення правил проходження військової служби та не за військове адміністративне правопорушення, а як водій транспортного засобу за порушення встановленого порядку у сфері безпеки дорожнього руху.
Положення ст. 266 КУпАП та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, визначають порядок дій саме щодо водіїв транспортних засобів, відносно яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння. Пунктом 2 Порядку № 1103 прямо передбачено, що огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є такі підстави, а у випадках, передбачених цим Порядком, саме поліцейський направляє водія до відповідного закладу охорони здоров`я та забезпечує проведення такого огляду. 
Сам по собі статус військовослужбовця не усуває спеціального статусу особи як водія транспортного засобу та не звільняє її від виконання обов`язків, установлених Правилами дорожнього руху.
Положення ст. 266-1 КУпАП не містять припису про позбавлення поліцейських повноважень, передбачених ст. 266 КУпАП, щодо водіїв транспортних засобів при оформленні правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та не скасовують положення ст. 15 КУпАП про адміністративну відповідальність військовослужбовців за такі порушення на загальних підставах.
Отже, у спірних правовідносинах ОСОБА_1 виступав саме як водій транспортного засобу, а тому вимога поліцейських пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у порядку, передбаченому ст. 266 КУпАП та Порядком № 1103, була висунута уповноваженими особами.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про обов`язковість проведення такого огляду виключно представником Військової служби правопорядку або командиром військової частини ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм КУпАП.
Доводи про безпідставне встановлення факту наркотичного сп`яніння, а також про можливе інше походження виявлених ознак, не спростовують правильності висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Суд зазначає, що ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності не за доведений результатами медичного огляду факт керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, а за відмову водія від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.
Для вирішення цієї справи підлягає встановленню не факт перебування водія у стані наркотичного сп`яніння, а наявність передбачених законодавством підстав для направлення його на огляд, законність відповідної вимоги поліцейського та факт відмови водія від її виконання.
Згідно з п.п. 2, 4 розділу І Інструкції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. До ознак наркотичного чи іншого сп`яніння належить, зокрема, наявність однієї чи декількох ознак алкогольного сп`яніння, крім запаху алкоголю з порожнини рота, серед яких порушення мови, виражене тремтіння пальців рук та поведінка, що не відповідає обстановці.
Саме такі ознаки поведінку, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук та порушення мови було виявлено у ОСОБА_1 , що стало законною підставою для вимоги пройти огляд у закладі охорони здоров`я.
При цьому твердження апелянта про те, що вказані прояви могли бути наслідком гострої реакції на стрес, бойової втоми або психологічної напруги, саме по собі не спростовує факту їх наявності. Навпаки, ОСОБА_1 фактично не заперечує наявність зафіксованих ознак, а лише вказує на інше їх походження.
Проте встановлення поліцейським ознак сп`яніння не є встановленням медичного діагнозу чи доведенням факту наркотичного сп`яніння. Наявність таких ознак є передбаченою законом підставою для направлення водія на відповідний огляд, метою якого якраз і є підтвердження або спростування стану сп`яніння.
Отже, якщо ОСОБА_1 вважав, що зазначені зовнішні прояви викликані стресом, втомою чи психологічним напруженням, а не вживанням наркотичних речовин, встановлений законом порядок надавав йому можливість підтвердити це шляхом проходження запропонованого медичного огляду.
Натомість ОСОБА_1 свого обов`язку, передбаченого п. 2.5 ПДР України, не виконав та від проходження огляду відмовився.
Таким чином, медичний огляд не був підмінений оцінкою відеозапису судом. Відеозапис у цій справі використовується як доказ наявності фактичних підстав для направлення водія на огляд, дотримання працівниками поліції процедури його пропонування та безпосередньо факту відмови від проходження такого огляду.
За цих обставин доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність безумовної відмови від огляду, незгоду з порядком доставлення та необхідність забезпечення збереження зброї і майна, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Відповідно до п. 6 Порядку № 1103 водій транспортного засобу у передбачених цим Порядком випадках направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я, а згідно з п. 7 цього Порядку поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав. У разі відмови водія від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису складає протокол, у якому зазначає ознаки сп`яніння та дії водія щодо ухилення від огляду.
При цьому особа, щодо якої у поліцейських є достатні підстави вважати, що вона перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, підлягає відстороненню від керування транспортним засобом. У разі такого відсторонення можливість керування транспортним засобом може бути надана іншій уповноваженій водієм особі, яка має посвідчення водія відповідної категорії та може бути допущена до керування.
Отже, після виявлення у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння працівники поліції не мали правових підстав дозволяти йому продовжити керування Nissan X-trail для самостійного прибуття до медичного закладу. Такий спосіб проходження огляду суперечив би самому змісту відсторонення водія від керування та меті забезпечення безпеки дорожнього руху.
Посилання ОСОБА_1 на знаходження в автомобілі зброї та необхідність забезпечення збереження належного йому майна не змінюють характеру зафіксованої відмови від проходження огляду та не звільняють його від виконання вимоги п. 2.5 ПДР України.
З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 вживав реальних заходів для вирішення питання щодо забезпечення збереження зброї або іншого майна без продовження ним особистого керування транспортним засобом, зокрема шляхом звернення до командування, передачі майна на зберігання уповноваженій особі чи вжиття інших можливих заходів. Натомість він пов`язував свою згоду на проходження огляду з умовою самостійно їхати до медичного закладу власним автомобілем, що за встановлених обставин працівники поліції не могли дозволити.
Тому наведені обставини апеляційний суд розцінює як пояснення мотивів, з яких ОСОБА_1 не погодився виконати законну вимогу поліцейських у запропонованому відповідно до закону порядку, однак вони не спростовують самого факту відмови від проходження огляду.
Апеляційним судом перевірено ці доводи й з точки зору наявності обставин, що виключають адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоча і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Отже, для наявності стану крайньої необхідності необхідною є реальна небезпека охоронюваним законом інтересам, неможливість усунення цієї небезпеки іншими засобами та співмірність заподіяної і відверненої шкоди.
Саме по собі знаходження зброї чи іншого майна в автомобілі не свідчить про існування реальної та невідворотної небезпеки його втрати або пошкодження. Матеріали справи також не містять обставин, які б свідчили, що забезпечення його збереження було неможливим іншим способом, ніж продовження особистого керування транспортним засобом ОСОБА_1 після виявлення у нього ознак наркотичного сп`яніння.
За таких обставин підстав вважати, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду була вчинена в стані крайньої необхідності, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, посилання на необхідність забезпечення збереження зброї та майна не створюють обставин, які виключають його адміністративну відповідальність, та не спростовують встановленого факту невиконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння.
Доводи апеляційної скарги про недотримання стандарту доказування «поза розумним сумнівом» також є необґрунтованими.
В даному випадку сукупністю доказів підтверджено всі обставини, які мають значення саме для складу інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення: факт керування ним транспортним засобом, наявність установлених нормативними актами ознак сп`яніння, які давали поліцейським підстави запропонувати проходження огляду, висунення законної вимоги пройти такий огляд у закладі охорони здоров`я та відмову водія від її виконання.
Будь-яких істотних суперечностей між цими доказами, які породжували б розумний сумнів у наведених обставинах, апеляційним судом не встановлено.
При цьому встановлення фактичного перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння для кваліфікації його дій за тією формою ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка йому інкримінована, не вимагається, оскільки адміністративно караною є сама відмова водія від проходження огляду, запропонованого на законних підставах та у встановленому порядку.
Отже, доводи апеляційної скарги в їх сукупності не спростовують висновку про винуватість ОСОБА_1 та не свідчать про істотні порушення порядку оформлення матеріалів або розгляду справи, які могли б бути підставою для скасування постанови.
Апеляційний суд, оцінивши наявні у справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення доведені у необхідному обсязі.
З огляду на викладене суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Стягнення накладене у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП та відповідно до вимог ст. 33 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Підстав для скасування або зміни постанови міськрайонного суду апеляційний суд не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 березня 2026 року, у справі про адміністративне правопорушення передбачене за ч.1 ст.130 КУпАП, щодо  ОСОБА_1 , залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя