| | Справа №760/33406/24 2/760/9020/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
18 травня 2026 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Ішуніної Л. М.,
за участю секретаря судового засідання Воловіченко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 05 лютого 2023 року у розмірі 150 000 доларів США зі стягненням у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України до долара США на день виконання рішення, 3 % річних у розмірі 123 177,21 грн. Вирішити питання про розподіл судових витрат. Крім того, просила зазначити в рішенні про нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України до моменту виконання рішення в частині стягнення основного боргу. 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 лютого 2023 року між нею та відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою, за умовами якого вона передала відповідачу грошові кошти в розмірі 5 592 000 грн, що є еквівалентом 150 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути суму позики в строк до 05 лютого 2024 року. Проте у визначений строк відповідач суму позики не повернув, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду за захистом порушеного права. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, просила стягнути з відповідача три проценти річних, на підставі статті 625 ЦК України, за період з 06 лютого 2024 року по 30 жовтня 2024 року у сумі 123 177, 21 грн. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 січня 2025 року вказану справу передано для розгляду головуючому судді Ішуніній Л. М.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
13 листопада 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність позивача та її представника, позов задовольнити, судові витрати покласти на відповідача. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмоїстатті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», про поважність причин неявки суд не повідомив.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін.
Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення про що представник позивача заявила в судовому засіданні, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом установлено, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 5 592 000 грн в доларовому еквіваленті за курсом Національного Банку на 05 лютого 2023 року 150 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 05 лютого 2023 року.
Зі змісту вказаної розписки вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути зазначені кошти 05 лютого 2024 року.
За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
У судовому засіданні судом оглянуто оригінал боргової розписки ОСОБА_2 від 05 лютого 2023 року, наявність якого у позивача підтверджує, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.
Звертаючись до суду, позивач просить стягнути заборгованість у доларах США з визначенням еквівалента у гривні за офіційним курсом Національного банку України на день виконання рішення.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 та частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З урахуванням викладеного, вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ураховуючи, що відповідач у визначений договором строк суму позики не повернув, доказів повернення боргу не надав, а оригінал боргової розписки перебуває у позивача, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості за договором позики від 05 лютого 2023 року у розмірі 150 000 доларів США є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 123 177,21 грн, а також про нарахування 3 % річних за період до фактичного виконання рішення суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (у редакції Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX) встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який триває на час ухвалення цього рішення. Оскільки строк повернення позики сплив 05 лютого 2024 року, прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем виникло та триває в період дії воєнного стану.
За таких обставин відповідач як позичальник за договором позики звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, у зв`язку з чим правові підстави для стягнення 3 % річних, у тому числі за період до фактичного виконання рішення, відсутні. Аналогічний висновок щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22.
Отже, у задоволенні вимоги про стягнення 3 % річних, у тому числі про їх нарахування за період до фактичного виконання рішення, належить відмовити.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 15 140 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог - у розмірі 14 837,20 грн.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони; для визначення розміру таких витрат з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «РЕВЕЛІН ІНФОРМЕЙШН ГРУП» 20 травня 2024 року укладено договір про надання правової допомоги № 1029-20/05/2024, а 25 жовтня 2024 року - Додаткову угоду № 25/10/24 до нього, якою вартість послуг з комплексного супроводу цієї справи погоджено у фіксованому розмірі 30 000 грн. 
Надання правничої допомоги на підставі договору передоручення від 23 грудня 2024 року здійснювала адвокат Гула М. С. 
Актом приймання-передачі наданих послуг № 30/04/26 від 30 квітня 2026 року підтверджено надання послуг на суму 30 000 грн (ознайомлення з документами та консультування, підготовка позовної заяви, участь у судових засіданнях). До відшкодування позивачем заявлено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє відповідне клопотання (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України). 
Відповідач такого клопотання не заявив.
Ураховуючи, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, обсягом фактично наданих адвокатом послуг та кількістю проведених за його участю судових засідань, гонорар успіху сторонами не погоджувався, а також з огляду на часткове задоволення позову, суд вважає таким, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог, розмір витрат на професійну правничу допомогу - 29 416,26 грн.
З огляду на викладене, керуючись статтями 526, 533, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 95, 128, 133, 137, 141, 223, 258, 263, 264, 265, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 лютого 2023 року у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США. 
Стягнення суми, визначеної в доларах США, здійснювати у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України до долара США, встановленим на день здійснення платежу.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних у розмірі 123 177,21 грн, а також про нарахування та стягнення 3 % річних за період до фактичного виконання рішення - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 14 837,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 400 грн.

Відомості щодо учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Л. М. Ішуніна