ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2904/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
прокуратури - Яворський С. С., 
позивачів - Бурч В. В., Слободян І. Ф.,
відповідачів - Хиря В. В.,
третьої особи на стороні позивача - Сутковий А М.,
третьої особи на стороні відповідача - Алексеєнко А. А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційні скарги Белзької міської ради Львівської області та  ОСОБА_1 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 (судді: Скрипчук О. С. - головуючий, Кравчук Н. М., Матущак О. І.) та рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 (суддя Ділай У. І) у справі  
за позовом Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони інтересах держави в особі позивачів: 1) Адміністрації Державної прикордонної служби України, 2) Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )
до відповідачів 1) Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, 2) Белзької міської ради Львівської області
за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 
за участі третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Львівської обласної державної адміністрації
про скасування наказу, рішення та витребування земельної ділянки із незаконного володіння, 
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.1. У жовтні 2023 року Львівська спеціалізована прокуратура у сфері оборони (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (далі - В/ч НОМЕР_1 ) звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Львівській області) та Белзької міської ради Львівської області (далі - Белзька міська рада) про:
- визнання незаконним та скасування наказу начальника Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області від 22.12.2020 № 62-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині, що стосується земельної ділянки з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 (далі - наказ від 22.12.2020 № 62-ОТГ);
- визнання незаконним та скасування рішення Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 "Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність" в частині, що стосується земельної ділянки з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 (далі - рішення 23.02.2021 № 80);
- витребування на користь держави в особі В/ч НОМЕР_1 земельну ділянку з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 площею 19,6574 га, яка розташована на території Белзької міської ради Сокальського району із незаконного володіння вказаної ради (далі - спірна земельна ділянка).
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною В/ч НОМЕР_1 і розташована між лінією державного кордону України та лінією інженерно-прикордонних споруджень на території Белзької міської ради, що підтверджується технічною документацією та судовими рішеннями у справі № 454/2498/19.
Прокурор зазначає, що землі в межах прикордонної смуги надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України і визнаються землями оборони, які використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Проте на підставі оскаржуваних наказу від 22.12.2020 № 62-ОТГ та рішення від 23.02.2021 № 80 земельну ділянку із земель оборони передано в комунальну власність, поділено на дві земельні ділянки, а в подальшому права оренди на неї продано на аукціоні ОСОБА_1 (на земельну ділянку з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114, яка є предметом позову).
1.3. У відзиві на позовну заяву ГУ Держгеокадастру у Львівській області просило відмовити в її задоволенні, вказуючи на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 4624882800:03:000:0077 площею 39,3149 га відносилась до земель сільськогосподарського призначення, її цільове призначення рішенням уповноваженого органу не змінювалося. При цьому перебування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги не відносить її до земель оборони та не є причиною виникнення прав на них в органів охорони державного кордону, оскільки такі землі надаються в постійне користування лише для облаштування та утримання певних об`єктів та споруд.
Відповідач наголошував, що у разі віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони, то така ділянка може перебувати лише в державній власності право розпорядження якою відповідно до частини 2 статті 84 та частини 5 статті 122 Земельного кодексу України реалізується через відповідні обласні державні адміністрації (у цьому випадку через Львівську обласну державну адміністрацію). Отже, визначений прокурором позивач - Адміністрація Державної прикордонної служби є неналежним позивачем.
1.4. Адміністрація Державної прикордонної служби України та В/ч НОМЕР_1 у відповідях на відзив підтримали позовні вимоги прокурора вказуючи на вибуття спірної земельної ділянки з володіння держави поза її волею, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги прокурора.
1.5. Ухвалами Господарського суду Львівської області від 11.01.2024 та від 23.04.2024 залучено до участі у справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Львівську обласну державну адміністрацію і на стороні відповідача - ОСОБА_1 .
1.6. Львівська обласна державна адміністрація у поясненнях просила задовольнити позов прокурора. ОСОБА_1. заперечувала проти позову. 
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 позовні вимоги задоволено частково. Витребувано на користь держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) земельну ділянку з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 площею 19,6574 га, яка розташована на території Белзької міської ради Червоноградського району Львівської області із незаконного володіння вказаної ради. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
2.2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо витребування спірної земельної ділянки, рішення Господарського сулу Львівської області від 26.09.2024 залишено без змін.
2.3. Суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги установили, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони з особливим режимом використання та відповідно до статті 84 Земельного кодексу України встановлена заборона щодо її передачі в комунальну та приватну власність, отже підлягає поверненню в державну власність.
Доводи про те, що не було розроблено та затверджено окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги та зазначив, що це не свідчить про відсутність такої документації, оскільки розміри (ширина) прикордонної смуги встановлені законом - від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд, про що зазначено у постанові Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 у справі № 454/2498/19.
Також судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності та належала до земель оборони, а відтак передача її у комунальну власність відбулась всупереч вимог закону та судового рішення у справі № 454/2498/19. Обставини щодо приналежності спірної земельної ділянки до земель оборони є преюдиційними для даної справи обставинами, у зв`язку з чим не потребують повторного вивчення та доведення під час її розгляду. Разом з цим, перебування спірної ділянки в користуванні громадянки ОСОБА_1 суперечить нормам Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України "Про державний кордон України", Закону України "Про використання земель оборони", а також постанові Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 "Про прикордонний режим" та Положенню про прикордонний режим.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог прокурора про скасування наказу Держгеокадастру, суди попередніх інстанцій вказали, що такі позовні вимоги спрямовані державою до себе самої.
Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 в частині, що стосується спірної земельної ділянки, суди зазначили, що саме такого об`єкту (з таким кадастровим номером) Держгеокадастр не передавав ОСОБА_1 . Спірна земельна ділянка була частиною земельної ділянки з кадастровим номером 4624882800:03:000:0077, яка була передана 22.12.2020 в комунальну власність та була поділена на два окремих об`єкти.
Оскільки в наказі Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області від 22.12.2020 № 62-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" та в рішенні Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 "Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність" відсутні посилання на земельну ділянку з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення заявленої вимоги.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
3.1. Не погоджуючись з постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 та рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2024, Белзька міська рада у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження посиланням на пункти 1, 4 частини 2 статті 287 та пункти 1, 3, 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на таке.
Скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень грубо порушили: принципи верховенства права, законності, належного урядування, правової визначеності; пункт 7 статті 2 Статуту ООН, Декларації про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, про захист їх незалежності та суверенітету (прийнята резолюцією 2131 (XX) Генеральної Асамблеї від 21 грудня 1965 року; імперативні приписи частини 2 статті 19 Конституції України, статей 19, 20, 77, 122 Земельного кодексу України, статей 1-3 Закону України "Про використання земель оборони", частину 1 статті 23 Закону України "Про державний кордон України", положення Порядку ведення Державного земельного кадастру (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 в редакції від 28.07.2021 № 821; статті 2, 7, 11, 13, 42, 74, 76-79, 90, 236, пункт 3 частини 1 статті 237, пункти 1, 3-5, 8 частини 4 статті 238, підпункти б), в), г) пункту 3 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України; приписи судової практики Європейського суду з прав людини.
3.1.1. Суди послалися на постанову звуженого засідання Львівського обласного виконкому депутатів трудящих від 6.09.1946 № 24/109 як на єдину підставу передачі даних земель в користування прикордонних військ. Проте територія, на якій згодом було сформовано спірну земельну ділянку, станом на 06.09.1946 знаходилася в іншій державі і навряд чи акти Львівського обласного виконкому депутатів трудящих поширювали свою дію на неї. 
Отже, скаржник вважає, що суд першої інстанції в рішенні у даній справі послався на неналежний доказ - постанову звуженого засідання Львівського обласного виконкому депутатів трудящих від 6.09.1946 №24/109, чим порушив принцип верховенства права, що не було взято до уваги судом апеляційної інстанції.
Інших підстав набуття права користування територією, на якій згодом було сформована спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 площею 19,6574 га, крім постанови звуженого засідання Львівського обласного виконкому депутатів трудящих від 6.09.1946 № 24/109, не наведено. Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо передачі в "повне розпорядження прикордонних військ на підставі постанови звуженого засідання Львівського обласного виконкому депутатів трудящих від 6.09.1946 № 24/109" є необґрунтованими.
3.1.2. Скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли передчасних висновків про перебування спірної земельної ділянки у складі земель оборони. Відповідачами аргументовано стверджувалося, що знаходження земельної ділянки в межах прикордонної смуги не має обов`язковим наслідком віднесення даної ділянки до земель оборони.
Судами першої та апеляційної інстанції не враховано висновок науково-правової експертизи, наданий Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького НАН України щодо окремих питань правового режиму земель розташованих вздовж державного кордону України від 14.05.2024 року №126/63-С, в якому, зокрема, експерт зазначив, що вздовж лінії державного кордону України з Республікою Польща встановлюється прикордонна смуга шириною 5 кілометрів, в межах якої лише земельні ділянки шириною 30-50 метрів надаються в постійне користування органам Державної прикордонної служби для облаштування лінії прикордонних інженерних споруд. Земельні ділянки на решті території прикордонної смуги можуть відноситися до будь- якого цільового призначення та перебувати як у комунальній, так і у приватній власності.
3.1.3. Скаржник вважає, що наразі склалася стала практика Верховного Суду стосовно того, що знаходження земельної ділянки в межах прикордонної смуги є підставою для її віднесення до земель оборони.
Заявник касаційної скарги вважає, що наведене вище аргументовано доводить необхідність відступлення від даної практики, а саме: 
- висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №297/1388/15-ц щодо того, що існування прикордонних смуг визначеної ширини передбачено нормами Закону України Про використання земель оборони". Землі прикордонних смуг, які відносяться до земель оборони, не можуть передаватися у приватну власність (пункт в) частини четвертої статті 84 ЗК України);
- постанови Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №163/2369/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85582278) щодо того, що землі прикордонних смуг, які відносяться до земель оборони, не можуть передаватися у приватну власність (пункт в) частини четвертої статті 84 ЗК України);
- постанови Верховного Суду від 11.02.2025 № 903/1322/23 щодо того, що зі змісту статті 22 Закону України "Про державний кордон України" та постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання та які можуть перебувати лише у державній власності, і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності;
- постанови Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 444/1011/20 щодо того, що земельні ділянки, що перебувають в межах прикордонної смуги перебувають у державній власності, щодо них діє особливий режим використання, оскільки такі земельні ділянки мають статус земель оборони;
- постанови Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 903/1311/23 щодо того, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання та які можуть перебувати лише у державній власності, і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності;
- постанови Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 903/1324/23 щодо того, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання та які можуть перебувати лише у державній власності, і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності.
У наведених вище судових рішеннях міститься твердження про те, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, обов`язково відносяться до земель оборони.
Скаржник вважає, що наразі наявна необхідність відступлення від висновку Верховним Судом щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме - пункту "в" частини 4 статті 84 Земельного кодексу України стосовно земельних ділянок, які знаходяться в межах прикордонної смуги та не надані у користування формуванням Збройних Сих України.
Заявник касаційної скарги вважає, що наведене свідчить про те, що на земельні ділянки, які знаходяться в межах прикордонної смуги та не надані у користування формуванням Збройних Сил України, розповсюджується лише обмеження у їх використанні, передбачені Законами України "Про використання земель оборони", "Про державний кордон України" та факт їх перебування в межах прикордонної смуги ніяк не є підставою стверджувати про перебування їх у державній власності та з цільовим призначенням "землі оборони".
3.2. Не погоджуючись з постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 та рішенням Господарського суду Львівської області від 26.09.2024, ОСОБА_1 у касаційній скарзі також просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження посиланням на пункти 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на таке.
3.2.1. Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції застосовуючи норми статей 19, 20, 77 84, частин 2, 3 статті 115 Земельного кодексу України, статті 22, частини 1 статті 23 Закону України "Про державний кордон України" та статті 3 Закону України "Про використання земель оборони" дійшли висновку про те, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо них встановлений спеціальний режим їх використання. При цьому, суди посилалися на висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, що викладені у Постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №163/2369/16-ц, від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц, від 11.02.2025 № 903/132223, від 02.10.2024 у справі № 444/1011/20, та від 15.01.2025 у справах № 903/1311/23 та № 903/1324/23.
Заявник касаційної скарги вважає, що застосування судами зазначених норм є неправильним.
Спірна земельна ділянка площею 19,6574 га була частиною земельної ділянки, яка була передана 22.12.2020 із державної до комунальної власності, та була поділена на два окремих об`єкти (земельна ділянка кадастровий номер 4624882800:03:000:0114 та земельна ділянка кадастровий номер 4624882800:03:000:0113). Водночас земельна ділянка кадастровий номер 4624882800:03:000:0077 була сформована та зареєстрована як об`єкт цивільних прав ще 16.10.2023, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
Відповідно до розпорядження Сокальської районної державної адміністрації від 15.11.2013 № 498 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих за межами населених пунктів на території Сокальського району", затверджено серед іншого й технічну документацію на земельну ділянку кадастровий номер 4624882800:03:000:0077. Вказане розпорядження ніким не оскаржувалось.
Скаржник зазначає, що законодавець передбачив можливість використання і комунальних земель для забезпечення організації всіх необхідних процедур, щодо функціонування державного кордону та виконання Державною прикордонною службою передбачених законом завдань, однак автоматичного переведення цих земель до категорії земель оборони законодавець не визначав.
На підтвердження доводів про необхідність відступу від вже наявних висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, скаржник звертає увагу на тому, що застосування норми матеріального права у наведений у таких висновках спосіб призводить до непропорційного втручання держави у право власності фізичних та юридичних осіб, які у своїй більшості є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок.
3.2.2. На думку скаржника, наявні також підстави для касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 15, 16 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах.
Скаржник вважає, що прокурором у спірних правовідносинах обрано неефективний спосіб захисту.
Право оренди ОСОБА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас, прокурор, витребовуючи спірну земельну ділянку з комунальної в державну власність, не висуває жодних вимог, спрямованих на припинення права оренди ОСОБА_1 , а тому право оренди ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку залишається чинним. 
Обраний прокурором спосіб захисту, навіть у випадку задоволення позову, не забезпечує можливість використання спірної земельної ділянки органом Державної прикордонної служби на умовах постійного користування для оборонних цілей. Для відновлення цільового призначення спірної земельної ділянки (яке на думку прокурора існувало до моменту передачі землі в комунальну власність), як земель оборони, необхідне звернення з іншим позовом до ОСОБА_1 щодо припинення її права оренди на спірну земельну ділянку. Як наслідок задоволення позову прокурора не забезпечує відновлення порушеного (на думку прокурора) права. А відтак, обраний прокурором захист є неефективним, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у позові.
3.3. У відзивах на касаційні скарги В/ч НОМЕР_1 просила відмовити в їх задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін, вказуючи на безпідставність доводів скаржників та вказуючи на те, що наявні в справі докази в сукупності підтверджують приналежність спірної земельної ділянки до державної власності, яка знаходиться в межах прикордонної смуги.
Доводами касаційних скарг не обґрунтовано підстав касаційного оскарження, оскільки, з врахуванням фактичних обставин скаржником безпідставно зазначається про необхідність відступлення від зазначених судами першої та апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, що викладені у постановах Верховного Суду. 
Доводи скаржника ОСОБА_1 про наявність підстав для оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України також не знайшли свого підтвердження.
3.4. Прокурор, Адміністрація Державної прикордонної служби України, В/ч НОМЕР_1 у відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_1 просять відмовити в її задоволенні з огляду на безпідставність та недоведеність з підстав, викладених у відзивах.
3.5. ГУ Держгеокадастру у Львівській області у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить її задовольнити, оскаржувані судові рішення у справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з наведених у відзиві підстав.
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.05.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 у справі № 914/2904/23 та зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 902/122/24.
Ухвалою від 07.07.2025 поновлено Белзькій міській раді пропущений процесуальний строк на подання касаційної скарги, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Белзької міської ради на рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 у справі № 914/2904/23.
Ухвалами від 31.07.2025 поновлено провадження за касаційними скаргами Белзької міської ради та ОСОБА_1., призначено розгляд справи у судовому засіданні.
Ухвалою від 14.10.2025 справу № 914/2904/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а згідно з ухвалою 23.02.2026 визначено дату судового засідання у зв`язку з поверненням справи Великою Палатою Верховного Суду.
Ухвалою від 24.03.2026 зупинено касаційне провадження у справі № 914/2904/23 до закінчення розгляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи № 910/6530/24, яке було поновлено згідно з ухвалою від 11.08.2026.
4.2. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково з огляду на таке.
4.3. Суди попередніх інстанцій установили такі обставини:
- відповідно до постанови звуженого засідання Львівського обласного виконкому депутатів трудящих від 6.09.1946 № 24/109 в цілях покращення охорони кордону включно до заборонної прикордонної зони наступні райони Львівської області: Сокальський, Радехівський, Велико-Мостівський, Рава-Руський, Немирівський, Краковецький, Магерівський і Яворівський. У вказаних районах визначено 2-х кілометрову і 800-метрову прикордонні смуги. Окрім цього, вказаною постановою прийнято рішення щодо передачі в повне розпорядження прикордонних військ землі 800-метрової прикордонної смуги, за виключенням райцентру - Сокаль, де в розпорядження прикордонних військ для облаштування інженерно-технічних споруд в межах міста передати землі, що входять в 50- метрову прикордонну полосу в межах 800-метрової прикордонної смуги;
- наказом начальника Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області від 22.12.2020 № 62-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" Белзькій міській раді передано у власність земельні ділянки, розташовані уздовж державного кордону України з Республікою Польща, у тому числі і земельну ділянку з кадастровим номером 4624882800:03:000:0077;
- 22.12.2020 між Головним управлінням Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області та Белзькою міською радою складено акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність;
- рішенням Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 "Про прийняття земельних ділянок у комунальну власність" земельні ділянки, зокрема з кадастровим номером 4624882800:03:000:0077 прийнято у комунальну власність;
- рішенням Белзької міської ради від 29.06.2021 № 192 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки зі зміною цільового призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (КВЦПЗ 01.01) площею 37,76 га, що розташована на території Белзької міської ради (за межами населеного пункту) Сокальського району Львівської області та продаж права оренди на неї на земельних торгах у формі аукціону" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельних ділянок зі зміною цільового призначення та включено до переліку земельних ділянок для продажу права оренди на них на земельних торгах у формі аукціону.
Внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 4624882800:03:000:0077 утворилися земельні ділянки з кадастровими номерами 4624882800:03:000:0113 та 4624882800:03:000:0114;
- за результатами продажу права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 на земельних торгах у формі аукціону укладено договір оренди терміном на 10 років з ОСОБА_1.; 
- відповідно до технічної документації земельна ділянка з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114 входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ). Спірна земельна ділянка розташована між лінією державного кордону України та лінією інженерно-прикордонних споруджень на території Белзької міської ради. Факт розміщення земельної ділянки між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень підтверджується технічною документацією та рішеннями судів у справі № 454/2498/19. Постановою Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 454/2498/19 залишено без змін рішення Сокальського районного суду Львівської області та постанову Львівського апеляційного суду в частині витребування на користь держави земельних ділянок, які є суміжними до тієї, що є предметом розгляду в цій справі.
4.4. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та В/ч НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування наказу начальника Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Львівській області від 22.12.2020 № 62-ОТГ та рішення Белзької міської ради від 23.02.2021 № 80 і витребування на користь держави в особі В/ч НОМЕР_1 земельну ділянку з кадастровим номером 4624882800:03:000:0114, площею 19,6574 га, яка розташована на території Белзької міської ради Сокальського району із незаконного володіння вказаної ради.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказу та рішення і в цій частині судове рішення не оскаржувалося.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо витребування земельної ділянки, рішення Господарського сулу Львівської області від 26.09.2024, яким задоволені позовні вимоги про витребування на користь держави в особі В/ч НОМЕР_1 спірної земельної ділянки, рішення залишено без змін.
4.5. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на розгляді об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядалася справа № 910/6530/24, яка була передана для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09.07.2025 у справі № 910/4017/24 про те, що військова частина Збройних сил України не є органом державної влади чи місцевого самоврядування і не є суб`єктом владних повноважень, а є суб`єктом господарської діяльності, а відтак прокурор не може звертатися до суду з позовом в інтересах держави в особі військової частини.
Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.07.2026 у справі № 910/6530/24, висновок в якій відповідно до частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України підлягає врахуванню, зазначено таке:
"8.3. Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» (чинного на час виникнення спірних правовідносин та ухвалення судових рішень) та ГПК України.
8.4. Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює (1) підтримання публічного обвинувачення в суді, (2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку, (3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
8.5. Об`єднана палата зауважує, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
8.6. Конституційний Суд України в пунктах 3, 4 свого рішення № 3-рп/99 від 08.04.1999, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», встановив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. При цьому Конституційний Суд України вказав, що «інтереси держави» є оціночним поняттям (Велика Палата Верховного Суду підтримала ці висновки, зокрема, в пункті 82 постанови від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 та підпункті 7.14 постанови від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).
8.7. Крім того, Конституційний Суд України в пунктах 4.1, 4.2 свого рішення від 03.12.2025 у справі № 3-28/2024(59/24) зазначив, що представництвом інтересів держави в суді, що його здійснює прокурор відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, є правовідносини, у яких прокурор, реалізуючи визначену цим пунктом функцію прокуратури, вчиняє в суді відповідні процесуальні дії у разі, якщо цього вимагає захист інтересів держави. Визначальним за пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України для представництва прокуратурою інтересів держави в суді є те, що ці інтереси мають узгоджуватись із принципами, закріпленими в Конституції України, включно з тими, які встановлюють спосіб та межі втручання держави у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина. Це випливає із засад конституційного ладу України, зокрема зі статей 1, 8, 19 Конституції України в їх посутньому зв`язку з пунктом 3 частини першої її статті 131-1. Неодмінною умовою для реалізації прокуратурою цієї функції є потреба в захисті інтересів держави. Конституційний Суд України наголосив, що пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України уповноважує прокуратуру на здійснення представництва інтересів держави в суді тільки у виключних випадках та в порядку, що визначені законом, а не на здійснення такого представництва у випадках, визначених органами прокуратури.
8.8. У пункті 7.1 зазначеного рішення Конституційний Суд України також роз`яснив, що визначити законами України вичерпний перелік інтересів держави, які потребують захисту прокурорів у межах функції прокуратури, установленої пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, практично неможливо. Інакше виник би ризик того, що окремі інтереси держави, які об`єктивно потребують утручання прокурора, залишаться незахищеними через відсутність їх у такому переліку. Водночас Закон покладає на прокурора обов`язок під час звернення до суду в таких інтересах самостійно визначати та обґрунтовувати підстави для представництва (абзац другий частини третьої, абзац перший частини четвертої статті 23). Умовою такого представництва визначено порушення або загрозу порушення інтересів держави, що зумовлює обов`язок прокурора також указувати в позовній заяві, у чому саме вони полягають. Крім того, Закон передбачає, що прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді лише після підтвердження судом підстав для цього (абзац другий частини четвертої статті 23). Тобто контроль за тим, чи діє прокурор в інтересах держави, що порушені чи загрожені, звертаючись до суду з відповідним позовом, покладено на суд.
8.9. Об`єднана палата зазначає, що випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді встановлені у Законі України «Про прокуратуру», частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
8.10. Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
8.11. Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
8.12. Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
8.13. При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
8.14. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
8.15. Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо Прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (на які посилається скаржник), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 9221830/19).
8.16. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 року у справі № 905/1907/21).
8.17. Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
8.18. Встановлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
8.19. Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору, і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
8.20. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).
8.21. Об`єднана палата зазначає також, що, враховуючи приписи частин першої та третьої статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами та відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу".
У постанові від 17.07.2026 у справі № 910/6530/24 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що чинне законодавство не передбачає здійснення військовою частиною функцій органу владних повноважень як сторони зобов`язальних правовідносин, такі функції здійснюються Міністерством оборони України при організації своєї діяльності у сфері закупівель, у тому числі, й при укладенні договорів військовими частинами, як розпорядниками державного бюджету третього рівня. 
Об`єднана палата зазначила про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09.07.2025 у справі № 910/4017/24 про те, що військова частина Збройних сил України не є органом державної влади чи місцевого самоврядування і не є суб`єктом владних повноважень, а є суб`єктом господарської діяльності.
Отже, об`єднана палата визнала висновки судів попередніх інстанцій у справі № 910/6530/24 про залишення позову прокурора в інтересах держави в особі військової частини без розгляду.
Ураховуючи наведене, є передчасним висновок судів попередніх інстанцій стосовно того, що у цьому випадку прокурор правомірно звернувся до суду в інтересах держави в особі В/ч НОМЕР_1 та належним чином обґрунтував порушення інтересів держави, необхідність їх захисту.
4.6. Суди попередніх інстанцій також дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України.
4.7. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Стаття 77 Земельного кодексу України визначає, що землі оборони можуть перебувати лише у державній власності.
Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. 
За змістом статті 84 Земельного кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі оборони.
Закон України "Про використання земель оборони" визначає правові засади і порядок використання земель оборони.
За змістом статті 3 Закону України "Про використання земель оборони" та статті 115 Земельного кодексу уздовж державного кордону України згідно із законом встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону.
Статтею 4 зазначеного Закону передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
У статті 22 Закону України "Про державний кордон України" визначено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено встановлення вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. 
Отже, зі змісту вказаних правових норм вбачається, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання та які можуть перебувати лише у державній власності, і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності.
При наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених статтею 22 Закону України "Про державний кордон України" та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим". Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки її розміри встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд. 
Аналогічні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 922/4669/23, від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц, від 26.07.2023 у справі № 454/2498/19, на які послався прокурор в обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, у постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі № 444/1011/20).
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.10.2024 у справі № 444/1011/20, законодавчо врегульовано, що прикордонна смуга не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд. Земельні ділянки, що перебувають в межах прикордонної смуги перебувають у державній власності, щодо них діє особливий режим використання, оскільки такі земельні ділянки мають статус земель оборони. Такі земельні ділянки надаються у постійне користування органам Державної прикордонної служби України, а відсутність їх державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не свідчить про те, що земельні ділянки в межах прикордонної смуги можуть перебувати в іншій формі власності, окрім, державної та належати до іншої категорії земель аніж землі оборони.
4.8. За змістом частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України "Про особливості використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.
У частині 2 статті 3 зазначеного Закону закріплено, що землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.
Статтею 122 встановлені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування та у частині 5 передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
4.9. У постанові від 20.12.2024 у справі № 910/21682/15 (910/17038/21) об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звертала увагу, що належна позовна вимога, тобто вимога про витребування від відповідача, за яким зареєстроване право власності на нерухоме майно, спрямована на захист права того суб`єкта, на чию користь таке майно витребовується. Так, якщо особа, яка звернулась з позовом, вважає, що право власності належить певному суб`єкту права, то належною позовною вимогою є вимога про витребування нерухомого майна на користь власника. Зокрема, якщо суб`єкт права постійного користування земельною ділянкою вважає, що право власності має бути зареєстроване за державою, але воно неправомірно зареєстроване за територіальною громадою, то належною є позовна вимога про витребування земельної ділянки від територіальної громади на користь держави. Ця позовна вимога спрямована на захист прав держави, а не суб`єкта права постійного користування, чиє право незаконною реєстрацією права власності за територіальною громадою не порушується, оскільки не впливає на зміст права постійного користування.
Об`єднана палата звертала увагу, що два різних суб`єкти права не можуть мати права на один і той же позов (в матеріальному значенні), оскільки це призвело би до можливості дублювання судових процесів з тим же предметом позову за тих самих обставин з можливістю ухвалення протилежних судових рішень у судових процесах за позовами нібито різних позивачів (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що за протилежного підходу було б можливим ініціювання різних судових процесів щодо одного і того ж предмета, зокрема, з метою поставити учасником товариства (або товариством) під сумнів остаточність та правову визначеність постановленого в межах справи за участю товариства (або його учасника) судового рішення, яким вирішений спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №910/10647/18 (провадження №12-175гс19, пункт 7.48), від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц (провадження №12-13гс22, пункт 161)).
Оскільки право на позов, спрямоване на захист володіння держави, належить саме державі, то суб`єкт права постійного користування не має права звертатися до суду з таким позовом від власного імені.
У постанові Великої Палати від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
4.10. За змістом пункту 1 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 533 Адміністрація Державної прикордонної служби України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні. 
Основними завданнями Адміністрації Держприкордонслужби є: 1) реалізація державної політики у сфері охорони державного кордону, здійснення управління у сфері охорони державного кордону; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначеній сфері;3) участь у розробленні та реалізації загальних принципів правового оформлення і забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; 4) здійснення управління територіальними органами - регіональними управліннями, Морською охороною, органами охорони державного кордону, органами забезпечення, навчальними закладами та науково-дослідними установами (далі - органи Держприкордонслужби).
Адміністрація Держприкордонслужби з метою організації своєї діяльності, зокрема, контролює діяльність органів Держприкордонслужби, підприємств, установ, що належать до сфери її управління (підпункт 5 пункту 5 Положення).
Проте суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки наявності/відсутності підстав для визначення прокурором у цьому випадку Адміністрації Державної прикордонної служби України як позивача, наявності/відсутності порушеного права такого позивача, заявляючи при цьому вимоги про витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особі військової частини.
4.11. Ураховуючи викладене, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.07.2026 у справі № 910/6530/24, висновки судів є передчасними, а тому колегія суддів вважає, що касаційні скарги щодо оскарження судових рішень про витребування спірної земельної ділянки слід задовольнити частково, рішення та постанову судів попередніх інстанцій слід скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
4.12. Адміністрація Державної прикордонної служби України подала до суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовчої практики, а також відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/122/24.
За змістом частини 4 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду може вирішуватися судом за власною ініціативою (частина 1 статті 303 зазначеного Кодексу).
Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Так, відступленням від висновку треба розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Проте заявник вмотивовано не обґрунтував наявність підстав для передачі справи на Велику Палату на підставі частини 4 статті 302 Господарського процесуального кодексу України та не навів вагомих та достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість висновку Великої Палати у раніше ухваленому судовому рішенні.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26.11.2025 повертаючи справу № 914/2904/23 на розгляд колегії суддів, зокрема, зазначала, що Європейській суд з прав людини неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та в обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі "Проценко проти росії", заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник проти росії", заява № 8269/02, пункт 38).
Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Отже, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі № 357/13182/18, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 09.07.2020 у справі № 610/1065/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 13.10.2020 у справі № 640/17296/19, від 23.10.2020 у справі № 906/677/19, від 14.04.2021 у справі № 757/50105/19, від 22.04.2021 у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20, від 18.05.2021 у справі № 758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.
Наведені відповідачем у клопотанні обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах; клопотання не містить аргументованого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у цій правовій ситуації, невизначеність поставлених судом правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами. 
5. Висновки Верховного Суду
5.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
5.2. За змістом пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно із частиною 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судові рішення у справі слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційні скарги Белзької міської ради Львівської області та ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 26.09.2024 у справі № 914/2904/23 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай 
Ю. Я. Чумак