ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/17840/25
Головуючий у першій інстанції – Слісар А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1682/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Супруна О.П.,
суддів: Разгуляєвої О.В., Луговця О.А., 
секретар: Герасименко Ю.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 у складі судді Слісаря А.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
У С Т А Н О В И В :
29.12.2025 ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Сльозку А.Ф., засобами поштового зв`язку звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Чернігівської міської ради, у якому просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_2 , яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю три місяці.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За життя спадкодавець склав заповіт, відповідно до якого вказане нерухоме майно заповів позивачу.
Позивач зазначав, що на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживав, а тому для прийняття спадщини мав подати нотаріусу заяву про її прийняття у шестимісячний строк, установлений законом. Однак у визначений законом строк такої заяви він не подав, у зв`язку з чим під час звернення до нотаріуса йому було роз`яснено неможливість прийняття заяви про прийняття спадщини через пропуск строку, передбаченого статтею 1270 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилався на те, що про існування заповіту на свою користь він не знав та не міг знати. За твердженням позивача, про наявність заповіту йому стало відомо лише після спливу встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, що було причиною пропуску ним цього строку.
Посилаючись на положення статей 1220, 1270, 1272 ЦК України, роз`яснення, викладені у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», а також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 у справі № 565/1145/17, позивач уважав причини пропуску строку поважними та просив визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька.
У поданому до суду відзиві Чернігівська міська рада просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначав, що позивач є сином спадкодавця та належить до спадкоємців першої черги за законом відповідно до статті 1261 ЦК України, а тому був обізнаний про факт смерті батька та відкриття спадщини і мав можливість у встановлений законом шестимісячний строк звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини незалежно від наявності чи відсутності заповіту.
Відповідач посилався на положення статей 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України та зазначав, що додатковий строк для прийняття спадщини може бути визначений лише за наявності об`єктивних, непереборних та істотних труднощів, які перешкоджали спадкоємцю своєчасно подати відповідну заяву.
На думку відповідача, наведена позивачем причина пропуску строку у вигляді необізнаності про існування заповіту не свідчить про наявність таких перешкод, оскільки позивач одночасно був спадкоємцем першої черги за законом і мав право прийняти спадщину незалежно від існування заповіту.
На обґрунтування своєї позиції відповідач посилався на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23, відповідно до яких необізнаність про існування заповіту сама по собі не є безумовною підставою для визначення додаткового строку спадкоємцю, який усвідомлював або повинен був усвідомлювати наявність у нього права на спадкування за законом та не був позбавлений можливості своєчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини.
Відповідач уважав, що позивач не надав належних та допустимих доказів існування об`єктивних, непереборних та істотних труднощів, які перешкоджали йому подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а тому підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Деснянський районний суд м. Чернігова своїм рішенням від 21.05.2026 відмовив у позові ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Рішення суду мотивовано тим, що наведені позивачем причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини не є поважними.
19.06.2026 до Чернігівського апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшла апеляційна скарга від представника ОСОБА_1 , адвоката Сльозки А.Ф., у якій апелянт просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку апелянта, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а при ухваленні рішення суд неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, пославшись виключно на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23, та не врахував конкретних обставин цієї справи.
Указує, що під час розгляду справи його представником надавалися додаткові пояснення щодо особи позивача, який є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково в зв`язку з перенесеним інсультом. Зазначає, що через стан здоров`я позивач має труднощі в сприйнятті інформації та висловленні власних думок і суджень, що підтверджується наданими до матеріалів справи документами.
Також апелянт посилається на те, що після смерті батька вчиняв активні дії, спрямовані на оформлення спадкових прав, хоча про існування заповіту на свою користь не знав. Зокрема, протягом шестимісячного строку після відкриття спадщини він звертався до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу для з`ясування порядку спадкування, однак під час розмови зрозумів, що оформити спадщину можливо після спливу шести місяців із дня смерті спадкодавця. Повторно до нотаріуса він звернувся 17.11.2025, де йому було роз`яснено, що строк для прийняття спадщини пропущено, а 19.11.2036 нотаріусом надано письмове підтвердження вказаної обставини.
Апелянт звертає увагу на те, що фактичний строк пропуску подання заяви про прийняття спадщини був незначним і становив лише три дні, а з моменту отримання письмового роз`яснення нотаріуса – п`ять днів.
Крім того, зазначає, що він є єдиним спадкоємцем майна спадкодавця, а тому в разі не продовження судом строку для прийняття спадщини не буде виконана воля спадкодавця, виражена в заповіті, а спадкове майно може набути статусу відумерлої спадщини.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду щодо необхідності оцінки поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини з урахуванням конкретних обставин кожної справи, а також на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.04.2024 у справі № 639/8197/21, відповідно до якого під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку суд повинен оцінювати тривалість такого пропуску та інші індивідуальні обставини справи.
У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська міська рада просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 – без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував положення статей 1217, 1223, 1268–1272, 1298 ЦК України, урахував актуальні правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 1272 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивача поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Крім того, у відзиві зазначено, що лише в апеляційній скарзі позивач почав посилатися на нові обставини, а саме на те, що він звертався до нотаріуса у межах шестимісячного строку, однак через інвалідність, пов`язану з перенесеним інсультом, та неправильне розуміння роз`яснень нотаріуса своєчасно не подав заяву про прийняття спадщини. На думку відповідача, такі доводи не були наведені в позовній заяві, не були предметом дослідження суду першої інстанції, не підтверджувалися жодними доказами та фактично є новими фактичними підставами позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , та представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
За правилами частинам першої та другої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив установлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини та не довів наявності поважних причин такого пропуску.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 15).
Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 на а.с. 16).
Як убачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 879176 від 28.10.2020, ОСОБА_1 установлена 2 група інвалідності, загальне захворювання, безтерміново, та протипоказані фізична праця, розумове навантаження, робота з необхідністю мовного спілкування (а.с. 6-7). 
Після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина у вигляді права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 ), та посвідчується свідоцтвом про право власності на житло від 13.03.1998, виданого Виконавчим комітетом Деснянської районної ради народних депутатів (а.с. 12-13).
За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким усе майно заповів позивачеві (а.с. 9-10).
На день смерті спадкодавець проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , один, що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 04.02.2026 № 1853 (а.с. 46).
Спадщина померлого відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 84362995 від 03.03.2026 (а.с. 61).
Як убачається з відповіді приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Амбарнової Л.М. від 11.03.2026 № 45/01-16 на запит суду першої інстанції, 19.11.2025 до неї звернувся ОСОБА_1 із питань прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . У зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини, нотаріус рекомендувала звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку (а.с. 63).
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
Позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 2516/1356/12-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 у справі № 543/459/21.
Матеріалами справи підтверджується, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, а тому відповідачем у даній справі є територіальна громада в особі Чернігівської міської ради.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі № 766/14595/16, від 30.01.2020 у справі № 487/2375/18, від 31.01.2020 у справі № 450/1383/18 та інших.
Із урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17.03.2021 у справі № 638/17145/17, від 22.03.2023 у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.
Із урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
У постанові від 07.12.2023 у справі № 548/2415/21 Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що, вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.
Отже, за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23, на яку посилався суд першої інстанції як на підставу для відмови в позові, зазначила, що факт усвідомлення позивачем його права на спадкування за законом як спадкоємця першої черги спадкування поряд із незнанням про існування заповіту, складеного на його ім`я, за умови невжиття ним жодних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини протягом передбаченого ЦК України строку, не свідчить як про порушення принципу свободи заповіту, так і про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у відведений ЦК України строк, такий правовий висновок викладено. Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові, із урахуванням конкретних обставин справи, що переглядалася, відступила (конкретизувала) від висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 06.09.2017 у справі № 6-496цс17, та виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на принцип пропорційності, який тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. 
Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, усе одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети. 
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу Європейський суд з прав людини ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2018 у справі № 681/203/17-ц зроблено висновок, що «шестимісячний строк подання позивачами заяви про прийняття спадщини після смерті матері сплив 04 лютого 2017 року, а позов до суду вони пред`явили 15 лютого 2017 року, тобто пропущений ними строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності».
Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, не врахував принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справах про визначення додаткового строку для прийняття, де відповідачем виступає орган місцевого самоврядування як представник територіальної громади, принцип балансу інтересів у контексті практики Європейського суду з прав людини набуває особливого значення, де безпосередньо стикаються дві протилежні правові величини: приватний інтерес спадкоємця, а саме його право на мирне володіння своїм майном (Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), яке він ризикує втратити через пропущення процедурного строку, та суспільний інтерес (інтерес територіальної громади), а саме правова визначеність у цивільних відносинах та право громади претендувати на визнання спадщини відумерлою (стаття 1277 ЦК України) для використання майна на користь місцевих жителів.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що концепція «майна» не обмежується лише наявним фізичним майном, але може охоплювати також «законні сподівання» (legitimate expectations) на отримання майна. 
Отже, спадкоємець, який за законом має право претендувати на спадщину (навіть якщо він пропустив строк), має «законне сподівання» набути право власності, якщо доведе поважні причини пропуску. Суворе позбавлення особи права на спадщину лише через формальне пропущення строку (без оцінки причин) може вважатися непропорційним втручанням у її право на мирне володіння майном.
Установлення шестимісячного строку спрямоване на забезпечення правової визначеності (legal certainty), оскільки суспільство та цивільний оборот потребують з`ясування, хто є новим власником майна, щоб воно не залишалося бездоглядним, сплачувалися податки та утримувалася інфраструктура. Якщо спадкоємців немає або вони відмовилися/пропустили строк, територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування має обов`язок ініціювати процедуру визнання спадщини відумерлою (стаття 1277 ЦК України), за результатом якої майно переходить у комунальну власність для соціальних потреб.
Апеляційний суд ураховує, що Чернігівська міська рада на даний час не розпочала процедуру визнання спадщини відумерлою. Водночас, шестимісячний строк подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті батька сплив 14.11.2025, а до нотаріуса він звернувся 19.11.2025, тобто пропущений ним строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним (3 робочих дні). Отже, відмова в позові про надання додаткового строку буде покладенням на спадкоємця надмірного індивідуального тягаря, а при цьому інститут відумерлої спадщини не призначений для збагачення громади будь-яким шляхом і держава чи орган місцевого самоврядування не повинні користуватися формальними помилками громадян для такого безпідставного збагачення.
Також ОСОБА_1 є рідним сином спадкодавця та єдиним спадкоємцем, якому батько заповів усе своє майно. Інших спадкоємців, майнові права яких були б порушені визначенням позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини, немає. 
Вартий уваги й тяжкий стан здоров`я позивача, якому безстроково встановлена 2 група інвалідності, та протипоказані фізична праця, розумове навантаження, робота з необхідністю мовного спілкування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374, пунктів 1 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Із огляду на наведене, колегія суддів уважає висновки суду першої інстанції необґрунтованими внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи, що є підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду та задоволення позову. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376 ч. 1 п.п. 1, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.05.2026 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визначити ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: