Справа № 127/7502/26
Провадження 2/127/2129/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 серпня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Горбатюка В.В.,
за участю секретаря судового засідання Соушко Ю.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Попатенка С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана її представником - адвокатом Федик Юлією Юріївною, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У позовній заяві позивач просила стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця на її користь 625 176,75 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року, обчисленого виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 1 722,25 грн та 363 робочих днів, а також 48 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 03 вересня 2012 року № 139 ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця. Наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 05 квітня 2024 року № 70 її звільнено із займаної посади з 08 квітня 2024 року у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Позивач зазначила, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року у справі № 127/17043/24 наказ про її звільнення визнано незаконним та скасовано, її поновлено на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця та стягнуто на її користь 168 419,80 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку та розподілу судових витрат скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення 115 390,75 грн середнього заробітку за період з 08 квітня 2024 року до 23 липня 2024 року. В іншій частині, зокрема щодо поновлення позивача на попередній посаді, рішення суду залишено без змін.
За твердженням позивача, відповідач рішення суду про поновлення її на попередній роботі належним чином не виконав. Наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 11 жовтня 2024 року № 202 її поновлено не на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера, а на посаді начальника району електричних мереж КЕВ м. Вінниця, на переведення на яку вона згоди не надавала. Надалі наказом від 15 листопада 2024 року № 227 її звільнено з посади начальника району електричних мереж за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Позивач посилалася на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року у справі № 127/36568/24 наказ від 11 жовтня 2024 року № 202 у частині її поновлення на посаді начальника району електричних мереж, наказ від 15 листопада 2024 року № 227 у частині її звільнення та наказ від 15 листопада 2024 року № 199 «Про результати службового розслідування» визнано незаконними та скасовано. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2026 року зазначене рішення скасовано лише в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 15 листопада 2024 року № 199, у задоволенні яких відмовлено, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Лише наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 30 січня 2026 року № 23 позивача поновлено на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера. Водночас із 15 грудня 2025 року ОСОБА_1 була прийнята за основним місцем роботи на посаду головного бухгалтера Вінницької регіональної філії державної установи «Українські гідромеліоративні системи», тому період, за який вона просила стягнути середній заробіток, обмежила 14 грудня 2025 року.
Середньоденний заробіток у розмірі 1 722,25 грн позивач визначила на підставі виплат за грудень 2023 року та січень 2024 року і зазначила, що такий розмір середньоденного заробітку вже був застосований Вінницьким апеляційним судом у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 127/17043/24. Кількість робочих днів за період з 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року позивач визначила у 363 дні, а загальну суму середнього заробітку - у розмірі 625 176,75 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов із підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив і заяві про зміну підстав позову.
Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.
Від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця 30 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, підписаний представником відповідача Косилом А.Р., у якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову повністю.
У відзиві відповідач зазначив, що спірні правовідносини стосуються затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, тому регулюються статтею 236 КЗпП України, а не статтею 235 КЗпП України, на яку позивач посилалася у позовній заяві. У зв`язку з обранням, на думку відповідача, неналежного способу захисту на початку відзиву заявлено про залишення позову без розгляду, водночас у прохальній частині відзиву відповідач просив відмовити в задоволенні позову повністю.
Відповідач також послався на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2025 року у справі № 127/34901/24, якою скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року про стягнення на користь ОСОБА_1 249 726,25 грн середнього заробітку та відмовлено в задоволенні її позову про стягнення середнього заробітку за період із 24 липня 2024 року.
Заперечуючи факт затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі, відповідач указав, що посаду начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера було виведено зі штату на підставі Директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 19 січня 2024 року № Д-321/5/дск, а замість неї введено військову посаду начальника фінансово-економічного відділення, яка підлягала комплектуванню військовослужбовцем. Начальник КЕВ м. Вінниця не мав повноважень самостійно вносити зміни до штату, у зв`язку із чим КЕВ м. Вінниця звертався до Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних Сил України та Одеського квартирно-експлуатаційного управління щодо введення скороченої посади.
Відповідач зазначив, що листом від 07 серпня 2024 року № 573/2021 позивачу було запропоновано укласти строковий трудовий договір для роботи на військовій посаді начальника фінансово-економічного відділення до призначення на неї військовослужбовця, а також запропоновано інші вакантні посади. Листом від 16 вересня 2024 року № 573/2387 їй було запропоновано поновлення на посаді начальника району електричних мереж, яку відповідач вважав рівнозначною попередній посаді за тарифним розрядом, належністю до керівних посад та характером організаційно-розпорядчих функцій. Оскільки відповіді на ці пропозиції від позивача не надійшло, а керівні органи повідомили про неможливість уведення до штату попередньої посади та доцільність поновлення на рівнозначній посаді, наказ від 11 жовтня 2024 року № 202 відповідач вважав належним виконанням рішення суду.
На підтвердження своєї добросовісної поведінки відповідач посилався також на повідомлення органу державної виконавчої служби про видання наказу від 11 жовтня 2024 року № 202 та відсутність у виконавчому провадженні № 76444879 подальших виконавчих дій зобов`язального характеру.
З огляду на видання наказу від 11 жовтня 2024 року № 202 відповідач указав, що можливий період нарахування середнього заробітку міг становити лише 57 робочих днів - із 24 липня до 10 жовтня 2024 року.
Крім того, відповідач просив не враховувати під час обчислення середнього заробітку період із 23 жовтня до 20 листопада 2024 року, який становить 21 робочий день, оскільки ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2024 року у справі № 127/34750/24 ОСОБА_1 було відсторонено від посади начальника району електричних мереж до 20 листопада 2024 року без збереження заробітної плати. Суму середнього заробітку, нараховану позивачем за цей період, відповідач визначив у розмірі 36 167,25 грн.
Заперечуючи визначений позивачем розмір середньоденного заробітку, відповідач стверджував, що доплати за підтримання постійної бойової готовності та інтенсивність праці, щомісячна, квартальна й річна премії не мали обов`язкового і постійного характеру, а виплати за час відпустки не підлягали врахуванню. Відповідач вважав, що до розрахунку належало включити лише посадовий оклад, надбавку за вислугу років та надбавку за роботу з відомостями, що становлять державну таємницю, у загальному розмірі 17 404,81 грн за грудень 2023 року та січень 2024 року. За розрахунком відповідача середньоденний заробіток становив 435,12 грн, а сума за 57 робочих днів - 24 801,84 грн.
Щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу відповідач указав, що сума 48 000,00 грн не відповідає критеріям дійсності, необхідності, розумності та співмірності, зважаючи на розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, встановлення значної частини обставин у попередніх судових справах і бюджетний статус відповідача.
Від представника позивача Федик Ю.Ю. 06 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача не погодилася з доводами відповідача та просила позов задовольнити.
У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що постановою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2025 року у справі № 127/34901/24 у задоволенні попереднього позову відмовлено через передчасність заявленої вимоги, оскільки на той час законність наказу від 11 жовтня 2024 року № 202 та належність поновлення позивача на посаді начальника району електричних мереж були предметом розгляду в іншій справі. Представник позивача також указала, що відповідач не навів норми процесуального права, яка зобов`язувала б суд у цій справі враховувати правову позицію апеляційного суду в іншій справі. Надалі рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції у справі № 127/36568/24 встановлено, що відповідач не поновив ОСОБА_1 на попередній посаді та не виконав рішення у справі № 127/17043/24.
Позивач заперечувала існування об`єктивної неможливості виконати рішення суду, посилаючись на те, що КЕВ м. Вінниця та його керівні органи не зверталися безпосередньо до посадових осіб Міністерства оборони України та Збройних Сил України, уповноважених змінювати штат відповідною директивою. На її думку, пропозиція, викладена в листі від 07 серпня 2024 року № 573/2021, підтверджувала можливість роботи цивільної особи на військовій посаді начальника фінансово-економічного відділення. Від укладення строкового трудового договору позивач відмовилася, оскільки до звільнення працювала на умовах безстрокового трудового договору, а запропонований договір міг бути припинений у разі призначення військовослужбовця.
Посаду начальника району електричних мереж позивач не вважала рівнозначною посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера через відмінний зміст посадових обов`язків, відсутність у неї електротехнічної освіти та відповідного досвіду роботи, а також відсутність її згоди на переведення. Представник позивача зазначила, що наведена відповідачем практика Верховного Суду стосувалася поновлення працівників у разі ліквідації чи реорганізації державних органів, а тому обставини таких справ не є подібними до обставин цього спору. Представник позивача також стверджувала, що військова посада начальника фінансово-економічного відділення залишалася вакантною до грудня 2024 року, а з 01 січня 2025 року до штату відповідача знову введено відповідну цивільну посаду.
Позивач заперечувала отримання листа КЕВ м. Вінниця від 16 вересня 2024 року № 573/2387 і зазначала, що відповідач не надав належних доказів його відправлення та вручення. Водночас вона стверджувала, що свою позицію щодо поновлення на попередній посаді доводила до відома відповідача у листах від 10, 18 та 23 жовтня 2024 року.
Щодо розміру середнього заробітку представник позивача послалася на те, що середньоденний заробіток у сумі 1 722,25 грн уже застосований у постанові Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 127/17043/24, яка набрала законної сили. Вона також заперечувала проти виключення з розрахунку доплат і премій та зазначала, що відповідач не навів належного правового обґрунтування для їх неврахування. Заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача вважала загальними й необґрунтованими, а бюджетний статус відповідача та дія воєнного стану, на її думку, не звільняли відповідача від обов`язку відшкодувати судові витрати.
Від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця 09 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив від 09 квітня 2026 року № 573/Ю/782, підписані представником відповідача Косилом А.Р.
У запереченнях відповідач підтримав доводи відзиву, повторно наголосив на застосуванні до спірних правовідносин статті 236 КЗпП України та зазначив, що відповідно до Положення про КЕВ м. Вінниця взаємодія зі структурними підрозділами Міністерства оборони України, апаратом Головнокомандувача Збройних Сил України та Генеральним штабом Збройних Сил України здійснюється через Одеське квартирно-експлуатаційне управління та Центральне управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних Сил України. Тому листи від 25 липня 2024 року № 573/1088 та від 11 жовтня 2024 року № 573/1543 відповідач вважав належними заходами для виконання рішення суду. Посилання позивача на введення з 01 січня 2025 року цивільної посади начальника фінансово-економічного відділення відповідач вважав таким, що не впливає на оцінку наказу від 11 жовтня 2024 року № 202.
Відповідач указав, що станом на час видання наказу від 11 жовтня 2024 року № 202 цей наказ був чинним і не скасованим, орган державної виконавчої служби після отримання документів про його видання не вчиняв подальших дій зобов`язального характеру, а 26 листопада 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі № 127/17043/24. На думку відповідача, ці обставини не давали підстав вважати рішення суду невиконаним.
Посилаючись на Положення про преміювання працівників та надання матеріальної допомоги з фонду економії заробітної плати, постанову Кабінету Міністрів України від 09 березня 1995 року № 167 та постанову Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298, відповідач повторно зазначив, що премії, доплата за підтримання постійної бойової готовності та надбавка за інтенсивність праці належали до прав, а не безумовних обов`язків роботодавця, тому не підлягали автоматичному врахуванню. У зв`язку із цим відповідач підтримав наведений у відзиві розрахунок середньоденного заробітку в розмірі 435,12 грн та загальної суми 24 801,84 грн, однак просив відмовити в задоволенні позову повністю.
Від представника позивача Федик Ю.Ю. 16 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про зміну підстав позову. Предмет позову, заявлений період та розмір позовних вимог позивач не змінювала.
У заяві позивач доповнила правове обґрунтування вимог посиланням не лише на статтю 235, а також на статтю 236 КЗпП України, та зазначила, що остаточними судовими рішеннями у справі № 127/36568/24 підтверджено незаконність наказу від 11 жовтня 2024 року № 202 у частині її поновлення на посаді начальника району електричних мереж і наказу від 15 листопада 2024 року № 227 у частині звільнення з цієї посади. Позивач наголосила, що фактично була поновлена на попередній посаді лише наказом від 30 січня 2026 року № 23. Оскільки з 15 грудня 2025 року вона працювала за іншим основним місцем роботи, позивач підтримала вимогу про стягнення середнього заробітку за 363 робочі дні з 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року в сумі 625 176,75 грн, а також 48 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Від представника відповідача Косила А.Р. 20 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження повноважень провідного юрисконсульта юридичної служби Попатенка Сергія Вікторовича здійснювати самопредставництво КЕВ м. Вінниця. До клопотання додано витяг із Положення про КЕВ м. Вінниця, витяг із наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 09 червня 2023 року № 87 та виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, стороною позивача надано такі докази.
Згідно з витягом із наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 03 вересня 2012 року № 139 ОСОБА_1 з 03 вересня 2012 року прийнято на посаду начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера з посадовим окладом 1 953,00 грн на місяць та тримісячним строком випробування.
Відповідно до витягу з наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 05 квітня 2024 року № 70 ОСОБА_1 звільнено з посади з 08 квітня 2024 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Цим же наказом передбачено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток. Підставами для видання наказу зазначено Директиву від 19 січня 2024 року № Д-321/5/дск, перелік змін до штату № 45/011, накази начальника КЕВ м. Вінниця від 31 січня 2024 року № 19 і № 20, листки непрацездатності та витяг із протоколу засідання профспілкового комітету від 31 січня 2024 року № 20.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року у справі № 127/17043/24 позов ОСОБА_1 задоволено: визнано незаконним і скасовано наказ від 05 квітня 2024 року № 70 у частині її звільнення; поновлено ОСОБА_1 на роботі у КЕВ м. Вінниця на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера; стягнуто з КЕВ м. Вінниця на її користь 168 419,80 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Рішення в частині поновлення на роботі та присудження заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.
Розмір виплат позивачу підтверджується довідкою КЕВ м. Вінниця від 16 серпня 2024 року № 573/2152. За грудень 2023 року позивачу нараховано 63 104,30 грн, зокрема: 7 001,00 грн посадового окладу, 1 400,20 грн надбавки за вислугу років, 700,10 грн надбавки за роботу з відомостями, що становлять державну таємницю, 3 500,50 грн доплати за підтримання постійної бойової готовності, 3 500,50 грн доплати за інтенсивність праці, 16 000,00 грн щомісячної премії, 7 001,00 грн квартальної премії та 17 000,00 грн річної премії. За січень 2024 року нараховано 34 401,88 грн, зокрема: 6 387,31 грн посадового окладу, 1 277,47 грн надбавки за вислугу років, 638,73 грн надбавки за роботу з відомостями, що становлять державну таємницю, 3 193,65 грн доплати за підтримання постійної бойової готовності, 3 193,65 грн доплати за інтенсивність праці, 14 630,00 грн щомісячної премії, 3 409,14 грн оплати відпустки та 1 671,93 грн оплати часу відрядження.
Відповідно до довідки КЕВ м. Вінниця від 16 серпня 2024 року № 573/2151 встановлено, що 1 671,93 грн виплачено ОСОБА_1 як оплату часу перебування у відрядженні 31 січня 2024 року. У довідці окремо зазначено, що час, упродовж якого за працівником зберігався середній заробіток, та суми, нараховані за такий час, не включаються до розрахунку середньої заробітної плати.
До матеріалів справи також долучено табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 за період із січня 2023 року до січня 2024 року. Відповідно до цих табелів позивач відпрацювала: у січні 2023 року - 17 днів, у лютому - 20, у березні - 18, у квітні - 19, у травні - 23, у червні - 19, у липні - 14, у серпні - 18, у вересні - 21, у жовтні - 17, у листопаді - 21, у грудні - 21, у січні 2024 року - 20 днів. У листі КЕВ м. Вінниця від 16 серпня 2024 року № 573/2155, яким ці документи надано на адвокатський запит, пояснено, що у табелі за січень 2024 року відсутня відмітка про відрядження 31 січня 2024 року, оскільки табель було складено й подано 22 січня 2024 року, а у відрядження працівник вибула 31 січня 2024 року.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у справі №127/17043/24 рішення суду першої інстанції скасовано лише в частині стягнення середнього заробітку, розподілу витрат на професійну правничу допомогу та судового збору й ухвалено в цій частині нове рішення. З КЕВ м. Вінниця на користь ОСОБА_1 стягнуто 115 390,75 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині, зокрема щодо незаконності звільнення та поновлення позивача на попередній посаді, рішення від 23 липня 2024 року залишено без змін.
Довідками, сформованими засобами підсистеми «Електронний суд», підтверджено, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 127/17043/24 набрали законної сили 10 жовтня 2024 року.
Апеляційний суд установив, що у лютому 2024 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, а з 02 березня до 20 квітня 2024 року включно була відсторонена від посади без збереження заробітної плати, тому розрахунковим періодом визначив грудень 2023 року та січень 2024 року. З урахуванням відсторонення апеляційний суд обчислив середній заробіток за 67 робочих днів із 21 квітня до 23 липня 2024 року включно.
У постанові від 10 жовтня 2024 року апеляційний суд включив до розрахунку за грудень 2023 року 36 159,92 грн, у тому числі пропорційні частини квартальної премії в сумі 2 491,86 грн і річної премії в сумі 1 565,76 грн, а за січень 2024 року - 32 729,95 грн, виключивши 1 671,93 грн оплати часу відрядження. Загальну суму виплат 68 889,87 грн поділено на 40 фактично відпрацьованих робочих днів - 21 день у грудні 2023 року та 19 днів у січні 2024 року після виключення дня відрядження. За результатом такого розрахунку середньоденний заробіток визначено у розмірі 1 722,25 грн, а середній заробіток за 67 робочих днів - у розмірі 115 390,75 грн.
Витягом із наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 11 жовтня 2024 року № 202 підтверджено, що відповідач скасував наказ від 05 квітня 2024 року № 70 у частині звільнення ОСОБА_1 та поновив її з 08 квітня 2024 року не на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера, а на посаді начальника району електричних мереж КЕВ м. Вінниця з посадовим окладом 7 732,00 грн на місяць і надбавкою за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу. Цим же наказом передбачено виплату ОСОБА_1 115 390,75 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Підставами видання наказу зазначено рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 127/17043/24.
Постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 04 листопада 2024 року відкрито виконавче провадження № 76444879 з виконання виконавчого листа № 127/17043/24, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 30 жовтня 2024 року, про поновлення ОСОБА_1 на роботі у КЕВ м. Вінниця на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера. Інших постанов державного виконавця щодо виконання цього виконавчого документа учасники справи не надали.
Відповідно до витягу з наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 15 листопада 2024 року № 227 ОСОБА_1 звільнено з 15 листопада 2024 року з посади начальника району електричних мереж за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставами видання наказу зазначено доповідну записку фахівця з підготовки кадрів від 01 листопада 2024 року, акт службового розслідування від 14 листопада 2024 року та наказ від 15 листопада 2024 року № 199.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2024 року відкрито провадження у справі № 127/36568/24 за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу від 11 жовтня 2024 року № 202 у частині її поновлення на посаді начальника району електричних мереж.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2024 року відкрито провадження у справі № 127/40353/24 за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконними і скасування наказів від 15 листопада 2024 року № 199 та № 227.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 січня 2025 року справи № 127/36568/24 та № 127/40353/24 об`єднано в одне провадження, якому присвоєно номер № 127/36568/24.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року у справі № 127/36568/24 позов ОСОБА_1 задоволено: визнано незаконним і скасовано наказ від 11 жовтня 2024 року № 202 у частині її поновлення з 08 квітня 2024 року на посаді начальника району електричних мереж; визнано незаконним і скасовано наказ від 15 листопада 2024 року № 227 у частині її звільнення з цієї посади; визнано незаконним і скасовано наказ від 15 листопада 2024 року № 199 «Про результати службового розслідування»; стягнуто 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3 633,60 грн судового збору.
У рішенні від 14 жовтня 2025 року суд установив, що посада начальника району електричних мереж не була рівнозначною попередній посаді позивача за змістом трудової функції та кваліфікаційними вимогами, а ОСОБА_1 згоди на переведення не надавала. Суд також установив, що на дату, з якої наказом № 202 позивача поновлено на посаді начальника району електричних мереж, цю посаду обіймав інший працівник; реальної можливості приступити до виконання обов`язків за цією посадою позивачу не забезпечено; фактичного допуску до роботи не відбулося. За таких обставин суд дійшов висновку, що трудові відносини на посаді начальника району електричних мереж між сторонами не виникли, а тому відсутність позивача на роботі не могла бути кваліфікована як прогул.
Відповідно до наказу Державної установи «Українські гідромеліоративні системи» від 12 грудня 2025 року № 137-к ОСОБА_1 з 15 грудня 2025 року прийнято на посаду головного бухгалтера Вінницької регіональної філії за основним місцем роботи з посадовим окладом 8 023,00 грн на місяць і надбавкою за складність та інтенсивність у роботі в розмірі 50 відсотків посадового окладу.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2026 року рішення від 14 жовтня 2025 року скасовано лише в частині визнання незаконним і скасування наказу від 15 листопада 2024 року № 199 «Про результати службового розслідування» та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимоги. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. За наслідками нового розподілу судових витрат постановлено стягнути з КЕВ м. Вінниця на користь ОСОБА_1 968,96 грн судового збору та 16 667,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Довідкою Вінницького апеляційного суду від 22 січня 2026 року № 4801/51846605 підтверджено, що постанова від 21 січня 2026 року у справі № 127/36568/24 набрала законної сили 21 січня 2026 року.
Апеляційний суд погодився, що однаковий тарифний розряд і належність обох посад до категорії керівників самі собою не підтверджували їх рівнозначності. Суд зазначив, що посада начальника району електричних мереж істотно відрізнялася від посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера за трудовими функціями, спеціальністю, кваліфікаційними вимогами та істотними умовами праці, а поновлення на іншій посаді із такими змінами за своєю суттю було переведенням, на яке позивач згоди не надавала. Апеляційний суд також установив, що відповідач не забезпечив реальної можливості приступити до роботи, а наказ № 202 не забезпечив виконання рішення про поновлення позивача на попередній роботі. Доводи про пропонування інших вакансій та відсторонення позивача у кримінальному провадженні цих висновків не змінили.
Витягом із наказу начальника КЕВ м. Вінниця від 30 січня 2026 року № 23 підтверджено, що після набрання законної сили судовими рішеннями у справі № 127/36568/24 відповідач скасував наказ від 11 жовтня 2024 року № 202 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника району електричних мереж та наказ від 15 листопада 2024 року № 227 у частині її звільнення. Цим же наказом ОСОБА_1 поновлено з 08 квітня 2024 року на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера з посадовим окладом 7 732,00 грн на місяць, допущено до роботи, визначено робоче місце за адресою: м. Вінниця, вул. Стрілецька, 87, та зобов`язано кадрову службу ознайомити її з посадовою інструкцією й у разі надання трудової книжки внести відповідний запис.
Довідкою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2026 року №0232/85741579 підтверджено, що рішення від 14 жовтня 2025 року у справі № 127/36568/24 набрало законної сили 21 січня 2026 року.
Наказом Державної установи «Українські гідромеліоративні системи» від 06 лютого 2026 року № 15-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера Вінницької регіональної філії 06 лютого 2026 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.
У позовній заяві наведено календарний розрахунок робочих днів за період із 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року. Цей період охоплює 363 робочі дні за п`ятиденного робочого тижня: 6 днів у липні 2024 року, 22 - у серпні, 21 - у вересні, 23 - у жовтні, 21 - у листопаді, 22 - у грудні; 23 дні у січні 2025 року, 20 - у лютому, 21 - у березні, 22 - у квітні, 22 - у травні, 21 - у червні, 23 - у липні, 21 - у серпні, 22 - у вересні, 23 - у жовтні, 20 - у листопаді та 10 днів у грудні 2025 року. Арифметично 363 робочі дні, помножені на заявлений позивачем середньоденний заробіток 1 722,25 грн, становлять 625 176,75 грн.
На підтвердження заперечень проти заявлених позовних вимог стороною відповідача надано такі докази.
Відповідно до долученого відповідачем переліку змін до штату № 45/011 КЕВ м. Вінниця встановлено, що на виконання Директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 19 січня 2024 року № Д-321/5/дск зі штату виведено посаду начальника відділення - головного бухгалтера, яку обіймав працівник, та введено посаду начальника відділення із військовим званням «капітан». З листа КЕВ м. Вінниця від 25 липня 2024 року № 573/1088 також встановлено, що відповідний перелік змін надійшов до КЕВ м. Вінниця 30 січня 2024 року разом із розпорядженням начальника управління персоналу штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 січня 2024 року № 370/1/2/609, а зміни до штату введено в дію з 31 березня 2024 року наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 31 січня 2024 року № 19.
Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2024 року у справі № 127/7051/24, провадження № 1-кс/127/3154/24, ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця строком на два місяці в межах строку досудового розслідування - до 20 квітня 2024 року включно.
На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року начальник КЕВ м. Вінниця листом від 25 липня 2024 року № 573/1088 звернувся до начальника Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних Сил України. У листі повідомлено про виведення зі штату посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера та зазначено про необхідність внесення змін до штату шляхом уведення цієї посади для негайного виконання рішення суду.
Положенням про КЕВ м. Вінниця, затвердженим наказом начальника Одеського квартирно-експлуатаційного управління від 06 серпня 2024 року № 268, визначено статус, підпорядкування, завдання та структуру КЕВ м. Вінниця. Згідно з пунктом 9.3 цього Положення начальник фінансово-економічного відділення безпосередньо підпорядковується начальнику КЕВ, а з питань організації бухгалтерського обліку, складання звітності, порядку і методів здійснення контролю - начальнику забезпечуючого фінансового органу; на цю посаду особа призначається з числа військовослужбовців.
Відповідно до листа від 07 серпня 2024 року № 573/2021 КЕВ м. Вінниця запропонував ОСОБА_1 укласти строковий трудовий договір для роботи на військовій посаді начальника фінансово-економічного відділення до моменту призначення на цю посаду військовослужбовця. У листі зазначено 14-й тарифний розряд та запропоновано письмово повідомити рішення протягом п`яти днів із моменту його отримання. Одночасно позивачу запропоновано чотири вакантні посади: економіста з праці 1 категорії; економіста з фінансової роботи 1 категорії на час відсутності основного працівника; економіста з договірних та претензійних робіт 1 категорії на час відсутності основного працівника; інспектора з обліку та розподілу житлової площі. З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та опису вкладення встановлено, що цей лист вручено позивачу 12 серпня 2024 року.
Лист КЕВ м. Вінниця від 07 серпня 2024 року № 573/2021 містить також повідомлення про заходи щодо виплати присудженого середнього заробітку та посилання відповідача на відсутність у резолютивній частині рішення суду окремо визначеного розміру заробітної плати, який підлягав негайній виплаті за один місяць.
Листом від 16 вересня 2024 року № 573/2387 КЕВ м. Вінниця запропонував ОСОБА_1 поновлення на посаді начальника району електричних мереж. У листі зазначено, що ця посада є єдиною, яку відповідач оцінював як рівнозначну попередній посаді позивача, оскільки обидві посади мають 14-й тарифний розряд із посадовим окладом 7 732,00 грн, належать до категорії керівників та передбачають організаційно-розпорядчі функції. Позивачу запропоновано повідомити рішення протягом п`яти днів із моменту отримання листа. До відзиву на підтвердження надсилання цього листа додано опис вкладення, однак цей документ не містить відбитка оператора поштового зв`язку про прийняття відправлення, номера поштового відправлення чи відомостей про його вручення адресату.
Посадовою інструкцією начальника району електричних мереж КЕВ м. Вінниця, затвердженою начальником КЕВ м. Вінниця 11 жовтня 2024 року, передбачено, що на цю посаду призначається особа, яка має повну вищу освіту, начальник району електричних мереж належить до категорії керівників, безпосередньо підпорядковується начальнику КЕВ м. Вінниця та керує працівниками району електричних мереж. До функцій і службових обов`язків за цією посадою віднесено організацію утримання електрогосподарства в робочому технічному стані, координацію роботи працівників району електричних мереж, фінансове планування його діяльності, укладення договорів за відповідним напрямом, організацію електропостачання, експлуатації та ремонту електричних мереж і обладнання, дотримання вимог охорони праці та техніки безпеки, а також інші обов`язки у сфері електрогосподарства.
У доповідній записці фахівця з підготовки кадрів КЕВ м. Вінниця Олександра Хмари від 11 жовтня 2024 року зазначено, що за затвердженими штатними розписами на 2024 рік лише посада начальника району електричних мереж мала 14-й тарифний розряд, а посад із вищим тарифним розрядом у КЕВ м. Вінниця не було.
Листом від 11 жовтня 2024 року № 573/1543 КЕВ м. Вінниця повторно звернувся до Одеського квартирно-експлуатаційного управління щодо внесення до штату посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера. Листом Одеського квартирно-експлуатаційного управління від 11 жовтня 2024 року № 4637 відповідача повідомлено, що введення такої посади суперечитиме вимогам Директиви від 19 січня 2024 року № Д-321/5/дск, та рекомендовано розглянути можливість поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді.
Разом із листом від 11 жовтня 2024 року № 573/2628 відповідач направив позивачу витяг із наказу № 202 та перелік вакантних посад станом на 11 жовтня 2024 року. Перелік містив посади інженера управління, інспектора з обліку та розподілу житлової площі, економіста з праці 1 категорії, економіста з фінансової роботи 1 категорії, електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування, маляра, штукатура, майстра теплого господарства, дві посади машиніста насосних установок і посаду прибиральника службових приміщень. Дві посади - інженера управління та економіста з фінансової роботи 1 категорії - позначено як декретні. Описом вкладення, фіскальним чеком і поштовою накладною № 2100700016040 підтверджено прийняття цього відправлення оператором поштового зв`язку 11 жовтня 2024 року. Сторона позивача зазначала, що отримала лист і наказ 18 жовтня 2024 року; ця дата також наведена у постанові Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2025 року у справі № 127/34901/24.
Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2024 року у справі № 127/34750/24 ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника району електричних мереж КЕВ м. Вінниця до 20 листопада 2024 року без збереження заробітної плати.
Листом Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25 жовтня 2024 року № 2459/8670 на звернення КЕВ м. Вінниця від 25 липня 2024 року № 573/1088 повідомлено, що введення до штату посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера суперечитиме вимогам Директиви від 19 січня 2024 року № Д-321/5/дск. Одночасно запропоновано розглянути можливість поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера.
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КЕВ м. Вінниця на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 127/17043/24.
Долучене відповідачем Положення про преміювання працівників та надання матеріальної допомоги з фонду економії заробітної плати підписане начальником КЕВ м. Вінниця 23 грудня 2024 року та головою профспілкового комітету 28 грудня 2024 року. Положення передбачає можливість преміювання працівників за результатами праці за місяць, квартал, рік, а також до державних і професійних свят; преміювання здійснюється наказом начальника КЕВ м. Вінниця, конкретний розмір премії визначається у фіксованій сумі залежно від особистого внеску працівника, але не більше 200 відсотків нарахованої заробітної плати за фактично відпрацьований час.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року у справі № 127/34901/24 із КЕВ м. Вінниця на користь ОСОБА_1 стягнуто 249 726,25 грн середнього заробітку за 145 робочих днів із 24 липня 2024 року до 11 лютого 2025 року.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2025 року у справі №127/34901/24 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційний суд у постанові від 22 травня 2025 року виходив із того, що на час розгляду тієї справи наказ від 11 жовтня 2024 року № 202 був чинним, а законність поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника району електричних мереж та рівнозначність цієї посади попередній роботі були предметом окремого, ще не завершеного судового розгляду у справі № 127/36568/24. Через це апеляційний суд визнав висновки про невиконання рішення щодо поновлення, перебування позивача у вимушеному прогулі та стягнення середнього заробітку передчасними. Одночасно апеляційний суд зазначив, що питання законності наказу № 202 у справі № 127/34901/24 не вирішувалося.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та визначаючи норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Частиною другою статті 43 Конституції України встановлено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Згідно з частиною четвертою статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частиною шостою статті 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За частиною сьомою статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 5-1 КЗпП України серед гарантій забезпечення права громадян на працю передбачено правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 31 КЗпП України роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.
Згідно з частиною першою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно з частиною восьмою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Згідно з частиною першою статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту «з» пункту 1 розділу I Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.
Згідно з абзацом четвертим пункту 2 розділу II Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 розділу II Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно з абзацом сьомим пункту 2 розділу II Порядку № 100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Відповідно до абзацу першого пункту 3 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Згідно з абзацом другим пункту 3 розділу III Порядку № 100 суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Згідно з абзацом третім пункту 3 розділу III Порядку № 100 премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.
Згідно з підпунктом «б» пункту 4 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати, зокрема компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо.
Відповідно до абзацу двадцятого пункту 4 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника - за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо, а також допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За абзацами першим і другим пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Частиною третьою статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що п`ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється роботодавцем.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 КЗпП України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Частиною сьомою статті 82 ЦПК України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з пунктами 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Частиною першою статті 436 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності та взаємному зв`язку, суд виходить із того, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2024 року у справі № 127/17043/24, яке в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання, ОСОБА_1 поновлено саме на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера КЕВ м. Вінниця. Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін. 
Таким чином, зміст обов`язку відповідача, покладеного на нього судовим рішенням, був визначений однозначно: ОСОБА_1 підлягала поновленню не на будь-якій іншій посаді, яку роботодавець вважав рівнозначною, а на тій роботі, яку вона виконувала до незаконного звільнення.
Застосовуючи до встановлених обставин положення статей 235, 236 КЗпП України, суд враховує усталені висновки Верховного Суду щодо порядку та моменту виконання рішення про поновлення працівника на роботі, а також правових наслідків затримки такого виконання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц, з урахуванням висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, зазначено, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України є невидання роботодавцем наказу про поновлення працівника на роботі негайно після проголошення судового рішення. Законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати таке рішення незалежно від його подальшого оскарження. 
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2025 року у справі № 357/14848/23 наголошено, що поновлення на роботі передбачає не формальне видання відповідного наказу, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи та можливості виконання попередніх трудових обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, необхідних для належного виконання рішення про поновлення на роботі, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України. 
У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суд має встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі її наявності - визначити період затримки, який обчислюється з наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі; а також провести розрахунок належної до стягнення суми за встановлений період. 
У справі № 357/14848/23 Верховний Суд залишив без задоволення доводи роботодавця, який обґрунтовував невиконання рішення організаційними змінами у структурі підприємства, неможливістю допустити працівника до виконання трудових обов`язків та його відстороненням від роботи. Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що формальне поновлення без фактичного забезпечення працівнику доступу до належної посади, визначеної судовим рішенням, не є належним виконанням рішення про поновлення на роботі. 
Крім того, Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 260/8573/23 сформулювала висновок, що роботодавець зобов`язаний добровільно і негайно виконати рішення про поновлення працівника на роботі та видати відповідний наказ відразу після його оголошення незалежно від того, чи буде судове рішення оскаржуватися. Рішення про поновлення вважається виконаним за умови видання наказу про допуск до роботи та фактичного допуску працівника до виконання трудових обов`язків; працівнику має бути фактично забезпечено доступ до роботи та можливість виконувати свої обов`язки. 
У зазначеній постанові Верховний Суд також наголосив, що відповідальність, передбачена статтею 236 КЗпП України, покладається на роботодавця незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі та незалежно від причин зволікання з виконанням судового рішення, оскільки закон пов`язує відповідну виплату з самим фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню. 
Наведені висновки Верховного Суду підлягають урахуванню і в цій справі. Тому для вирішення питання про наявність затримки виконання рішення від 23 липня 2024 року визначальним є не вчинення відповідачем окремих організаційних заходів, спрямованих на пошук способу працевлаштування позивача, а те, чи було ОСОБА_1 фактично поновлено саме на попередній роботі, визначеній судовим рішенням, та чи було їй забезпечено реальну можливість приступити до виконання попередніх трудових обов`язків.
Водночас рішення суду в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню, а тому обов`язок відповідача щодо його виконання не був пов`язаний з набранням рішенням законної сили після його апеляційного перегляду. Відтак початок періоду затримки виконання рішення суду позивач обґрунтовано визначає з 24 липня 2024 року - наступного дня після ухвалення рішення про її поновлення.
Матеріалами справи підтверджено, що після ухвалення рішення відповідач вживав організаційних заходів, пов`язаних із питанням працевлаштування позивача та внесення змін до штату. Так, листом від 25 липня 2024 року № 573/1088 КЕВ м. Вінниця звернувся до Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних Сил України щодо введення до штату посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера. Листом від 07 серпня 2024 року № 573/2021 позивачу було запропоновано укласти строковий трудовий договір для роботи на військовій посаді начальника фінансово-економічного відділення до призначення на цю посаду військовослужбовця, а також запропоновано чотири інші вакантні посади. 
Проте зазначені дії відповідача самі по собі не свідчать про виконання рішення суду. Пропозиція укласти новий строковий трудовий договір до моменту призначення військовослужбовця не є поновленням трудових відносин на тих умовах, які існували до незаконного звільнення позивача, оскільки до звільнення ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах на іншій посаді та не на умовах запропонованого строкового трудового договору. Так само пропозиція інших вакантних посад не замінювала покладеного на відповідача рішенням суду обов`язку поновити позивача на попередній роботі.
Тому відмова позивача від укладення запропонованого строкового трудового договору або від інших запропонованих вакансій не може оцінюватися як відмова від поновлення на роботі за судовим рішенням. Позивач була вправі вимагати виконання рішення у тому вигляді, в якому воно ухвалене, а матеріали справи не містять її заяви про відмову від поновлення на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера.
Листом від 16 вересня 2024 року № 573/2387 КЕВ м. Вінниця запропонував позивачу поновлення на посаді начальника району електричних мереж, яку відповідач вважав рівнозначною попередній посаді. Разом з тим доказів належного вручення позивачу цього листа матеріали справи не містять: наданий відповідачем опис вкладення не містить відбитка оператора поштового зв`язку, номера поштового відправлення чи інших даних, які б підтверджували його прийняття оператором та вручення адресату. 
Однак навіть незалежно від доведеності отримання цього листа позивачем питання про те, чи могла посада начальника району електричних мереж вважатися належним способом виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі, вже було предметом судового розгляду між цими ж сторонами.
Так, наказом начальника КЕВ м. Вінниця від 11 жовтня 2024 року № 202 ОСОБА_1 було поновлено з 08 квітня 2024 року не на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера, а на посаді начальника району електричних мереж КЕВ м. Вінниця. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року у справі № 127/36568/24 наказ № 202 у цій частині визнано незаконним та скасовано. Судом у тій справі встановлено, що посада начальника району електричних мереж не була рівнозначною попередній посаді позивача за змістом трудової функції та кваліфікаційними вимогами, згоди на переведення ОСОБА_1 не надавала, реальної можливості приступити до виконання обов`язків за цією посадою їй не забезпечено та фактичного допуску до роботи не відбулося. Суд також установив, що трудові відносини між сторонами на посаді начальника району електричних мереж фактично не виникли. 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2026 року рішення суду першої інстанції в частині незаконності наказу № 202 залишено без змін. Апеляційний суд погодився з тим, що однаковий тарифний розряд та належність обох посад до категорії керівників не свідчать про їх рівнозначність, оскільки вони істотно відрізнялися за трудовими функціями, спеціальністю, кваліфікаційними вимогами та істотними умовами праці. Апеляційним судом також підтверджено, що відповідач не забезпечив позивачу реальної можливості приступити до роботи, а видання наказу № 202 не забезпечило виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі. 
Фактичні обставини щодо відмінності посад, відсутності згоди позивача на переведення, відсутності її фактичного допуску до роботи та невиконання наказом № 202 рішення про поновлення на попередній роботі встановлені судовими рішеннями у справі № 127/36568/24, які в цій частині набрали законної сили, а тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. Правову оцінку цих обставин у межах предмета цього спору суд надає самостійно.
За таких обставин суд не приймає доводи відповідача про те, що видання наказу від 11 жовтня 2024 року № 202 припинило період затримки виконання рішення суду. Остаточними судовими рішеннями між цими ж сторонами встановлено, що цим наказом позивача не було поновлено на попередній роботі та фактично не було допущено до її виконання.
З цих же підстав суд не погоджується з доводами відповідача про те, що період, за який можливе нарахування середнього заробітку, обмежується 57 робочими днями - з 24 липня до 10 жовтня 2024 року. Такий розрахунок ґрунтується на припущенні, що наказом № 202 від 11 жовтня 2024 року рішення суду було виконано, тоді як зазначена обставина спростована судовими рішеннями у справі № 127/36568/24.
Не змінюють цього висновку і надані відповідачем докази щодо виведення зі штату цивільної посади начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера та введення військової посади, а також листування КЕВ м. Вінниця з його керівними органами. Зазначені документи підтверджують наявність організаційних та штатних обставин, на які посилається відповідач, а також вчинення ним певних дій з метою вирішення питання поновлення позивача, однак не підтверджують факту виконання рішення суду. 
Зокрема, листами Одеського квартирно-експлуатаційного управління від 11 жовтня 2024 року № 4637 та Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25 жовтня 2024 року № 2459/8670 відповідачу повідомлялося про неможливість введення відповідної цивільної посади з огляду на вимоги Директиви від 19 січня 2024 року № Д-321/5/дск та пропонувалося розглянути можливість поновлення позивача на рівнозначній посаді. Однак наведене листування не змінювало зміст судового рішення, яким ОСОБА_1 було поновлено саме на попередній роботі. 
Таким чином, зазначені докази суд оцінює як такі, що підтверджують причини та обставини, якими відповідач пояснював невиконання рішення у визначений ним спосіб, проте вони не є доказами виконання рішення суду.
З огляду на наведений висновок Верховного Суду посилання відповідача на відсутність у начальника КЕВ м. Вінниця повноважень самостійно змінювати штат, листування з керівними органами, пропонування інших вакансій чи відсутність ініціативи позивача не усувають установленого факту затримки виконання рішення суду і не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України.
Посилання відповідача на відкриття Верховним Судом 26 листопада 2024 року касаційного провадження у справі № 127/17043/24 також не підтверджує припинення чи зупинення обов`язку щодо виконання рішення про поновлення на роботі. У матеріалах цієї справи міститься ухвала про відкриття касаційного провадження, однак доказів постановлення Верховним Судом ухвали про зупинення виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі сторона відповідача не надала. 
Не підтверджує виконання рішення і посилання відповідача на перебіг виконавчого провадження № 76444879. Постановою державного виконавця від 04 листопада 2024 року виконавче провадження відкрито саме з примусового виконання виконавчого листа про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера. Разом з тим постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням цього рішення матеріали справи не містять. 
Тому сама по собі відсутність у матеріалах справи інших виконавчих дій після повідомлення державного виконавця про видання наказу № 202 не може бути розцінена як доказ належного виконання рішення суду, особливо з огляду на те, що надалі наказ № 202 в частині поновлення позивача на іншій посаді був визнаний незаконним.
Суд також відхиляє доводи відповідача про необхідність виключення з періоду нарахування середнього заробітку часу з 23 жовтня до 20 листопада 2024 року у зв`язку з відстороненням ОСОБА_1 ухвалою слідчого судді від посади начальника району електричних мереж.
Таке відсторонення було застосовано саме щодо посади начальника району електричних мереж, трудові відносини на якій, як установлено остаточними судовими рішеннями у справі № 127/36568/24, між сторонами фактично не виникли. Предметом цього спору є затримка виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на іншій - попередній - посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера. Тому наведена обставина не перериває період невиконання відповідачем рішення про поновлення позивача на попередній роботі. 
Щодо посилання відповідача на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2025 року у справі № 127/34901/24 суд виходить із такого.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року у справі № 127/34901/24 на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за період з 24 липня 2024 року до 11 лютого 2025 року. Постановою Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2025 року зазначене рішення скасовано та у задоволенні позову відмовлено.
Зі змісту постанови апеляційного суду від 22 травня 2025 року встановлено, що підставою для відмови було те, що на час розгляду тієї справи наказ № 202 від 11 жовтня 2024 року залишався чинним, а питання законності поновлення позивача на посаді начальника району електричних мереж та рівнозначності цієї посади її попередній роботі перебувало на розгляді в іншій, ще не завершеній справі № 127/36568/24. Саме у зв`язку з цим висновок про невиконання рішення щодо поновлення позивача апеляційний суд визнав передчасним та окремо зазначив, що законність наказу № 202 у справі № 127/34901/24 не вирішувалася.
Після ухвалення постанови від 22 травня 2025 року виникли нові юридично значимі обставини: рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року у справі № 127/36568/24, залишеним у відповідній частині без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 21 січня 2026 року, наказ № 202 визнано незаконним та встановлено, що його видання не забезпечило виконання рішення про поновлення позивача на попередній роботі; надалі наказом від 30 січня 2026 року № 23 відповідач поновив ОСОБА_1 саме на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера.
Верховний Суд у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 201/1763/22 зазначив, що для закриття провадження за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України необхідна одночасна тотожність сторін, предмета і підстав позову; зміна хоча б однієї з цих складових виключає тотожність спорів. Підставами позову є фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує вимогу. За обставин цієї справи після ухвалення постанови від 22 травня 2025 року виникли та були остаточно встановлені факти, які на час розгляду справи № 127/34901/24 не були встановлені, і саме невирішеність яких зумовила висновок апеляційного суду про передчасність попередньої вимоги. Тому підстави цього позову не є тотожними підставам позову у справі № 127/34901/24, а підстав для закриття провадження за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України немає.
Разом з тим скасоване рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року у справі № 127/34901/24 не має преюдиційного значення. Правова оцінка, наведена у постанові Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2025 року, відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України не є обов`язковою для суду в цій справі; суд ураховує її зміст лише для визначення меж питань, які були предметом попереднього розгляду.
Безпосереднім доказом фактичного виконання відповідачем первісного рішення про поновлення на роботі є наказ начальника КЕВ м. Вінниця від 30 січня 2026 року № 23. Саме цим наказом скасовано наказ № 202 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника району електричних мереж, скасовано наказ № 227 у частині її звільнення та поновлено ОСОБА_1 з 08 квітня 2024 року на посаді начальника фінансово-економічного відділення - головного бухгалтера, визначено її робоче місце, допущено до роботи та передбачено ознайомлення з посадовою інструкцією. 
Таким чином, надані сторонами докази у їх сукупності підтверджують, що у період, заявлений у цьому позові - з 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року включно - рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі виконано не було.
Факт прийняття ОСОБА_1 з 15 грудня 2025 року за основним місцем роботи на посаду головного бухгалтера Вінницької регіональної філії Державної установи «Українські гідромеліоративні системи» підтверджується наказом від 12 грудня 2025 року № 137-к. 
Ця обставина не свідчить про виконання відповідачем рішення про поновлення позивача, однак саме з огляду на працевлаштування в іншій установі позивач обмежила заявлений до стягнення період датою 14 грудня 2025 року. Враховуючи принцип диспозитивності та межі заявлених позовних вимог, суд оцінює обґрунтованість стягнення середнього заробітку саме за період з 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року (включно).
Щодо розміру середньоденного заробітку суд виходить із такого.
Довідкою КЕВ м. Вінниця від 16 серпня 2024 року № 573/2152 підтверджено фактично нараховані ОСОБА_1 виплати за грудень 2023 року та січень 2024 року. Довідкою КЕВ м. Вінниця від 16 серпня 2024 року № 573/2151 підтверджено виплату за час перебування позивача у відрядженні 31 січня 2024 року, а табелями обліку робочого часу - кількість фактично відпрацьованих нею робочих днів.
Ці ж первинні дані були предметом оцінки Вінницького апеляційного суду під час розгляду справи № 127/17043/24.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року розрахунковим періодом визначено грудень 2023 року та січень 2024 року. За грудень 2023 року апеляційний суд врахував 36 159,92 грн, у тому числі пропорційні частини квартальної премії у розмірі 2 491,86 грн та річної премії у розмірі 1 565,76 грн. За січень 2024 року до розрахунку включено 32 729,95 грн після виключення 1 671,93 грн оплати часу відрядження. Загальну суму 68 889,87 грн апеляційний суд поділив на 40 фактично відпрацьованих робочих днів - 21 робочий день у грудні 2023 року та 19 робочих днів у січні 2024 року, визначивши середньоденний заробіток ОСОБА_1 у розмірі 1 722,25 грн.
Разом із тим установлені у справі № 127/17043/24 фактичні обставини щодо здійснених позивачу нарахувань та кількості фактично відпрацьованих нею робочих днів необхідно відмежовувати від правової оцінки порядку врахування окремих виплат під час обчислення середньої заробітної плати.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, за визначених цією нормою умов повторному доказуванню не підлягають. Водночас згідно з частиною сьомою цієї статті правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Тому сам факт визначення Вінницьким апеляційним судом у справі № 127/17043/24 середньоденного заробітку у розмірі 1 722,25 грн не звільняє суд у цій справі від обов`язку перевірити склад виплат, покладених в основу такого розрахунку, на відповідність вимогам Порядку № 100.
З матеріалів справи встановлено, що за січень 2024 року ОСОБА_1 було нараховано, серед іншого, 3 409,14 грн оплати відпустки. Визначаючи у справі № 127/17043/24 суму заробітку за січень 2024 року, яка враховується при обчисленні середнього заробітку, апеляційний суд виключив 1 671,93 грн оплати часу відрядження, однак 3 409,14 грн оплати відпустки залишив у складі суми 32 729,95 грн.
Разом з тим відповідно до наведених вище положень абзацу двадцятого пункту 4 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника, у тому числі за час щорічної і додаткової відпусток та відрядження.
Отже, доводи відповідача щодо необхідності виключення із розрахунку 3 409,14 грн оплати відпустки є обґрунтованими.
Водночас суд не погоджується з доводами відповідача про необхідність додаткового виключення з фактично нарахованої заробітної плати доплати за підтримання постійної бойової готовності, доплати за інтенсивність праці, щомісячної, квартальної та річної премій та, як наслідок, визначення середньоденного заробітку лише у розмірі 435,12 грн.
Факт нарахування зазначених доплат і премій ОСОБА_1 у грудні 2023 року та січні 2024 року відповідачем не заперечується та підтверджується довідкою, виданою самим КЕВ м. Вінниця.
Посилання відповідача на те, що відповідні доплати та премії не мали обов`язкового характеру, їх виплата залежала від результатів праці та рішення керівника і за певних умов вони могли не нараховуватися, не є підставою для виключення виплат, які фактично були нараховані працівнику у розрахунковому періоді та не віднесені Порядком № 100 до виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.
Крім того, надане відповідачем Положення про преміювання працівників та надання матеріальної допомоги з фонду економії заробітної плати підписане начальником КЕВ м. Вінниця 23 грудня 2024 року та головою профспілкового комітету 28 грудня 2024 року, тобто майже через рік після розрахункового періоду - грудня 2023 року та січня 2024 року. Зазначене Положення саме по собі не спростовує характеру та розміру виплат, фактично нарахованих ОСОБА_1 у розрахунковому періоді, та не підтверджує існування передбачених Порядком № 100 підстав для їх виключення.
Щодо квартальної та річної премій суд також ураховує, що Вінницьким апеляційним судом у постанові від 10 жовтня 2024 року вони включені до заробітку не у повному розмірі, а пропорційно до кількості фактично відпрацьованих робочих днів відповідно до правил Порядку № 100: квартальна премія - у розмірі 2 491,86 грн, річна премія - у розмірі 1 565,76 грн. Підстав для іншого їх урахування на підставі досліджених у цій справі доказів суд не встановив.
Таким чином, для визначення середньоденного заробітку за грудень 2023 року підлягає врахуванню 36 159,92 грн.
Із визначених за січень 2024 року 32 729,95 грн, окрім уже виключеної оплати часу відрядження у розмірі 1 671,93 грн, необхідно виключити 3 409,14 грн оплати відпустки.
Тому сума виплат за січень 2024 року, яка підлягає врахуванню при обчисленні середнього заробітку, становить:
32 729,95 грн - 3 409,14 грн = 29 320,81 грн.
Загальна сума виплат за два місяці розрахункового періоду становить:
36 159,92 грн + 29 320,81 грн = 65 480,73 грн.
Кількість фактично відпрацьованих робочих днів за розрахунковий період становить 40 робочих днів - 21 робочий день у грудні 2023 року та 19 робочих днів у січні 2024 року.
Отже, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить:
65 480,73 грн : 40 робочих днів = 1 637,02 грн.
Наведений позивачем розрахунок кількості робочих днів за період з 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року судом перевірено. За п`ятиденного робочого тижня зазначений період становить 363 робочі дні, а саме: 6 робочих днів у липні 2024 року, 22 - у серпні, 21 - у вересні, 23 - у жовтні, 21 - у листопаді, 22 - у грудні; 23 робочих дні у січні 2025 року, 20 - у лютому, 21 - у березні, 22 - у квітні, 22 - у травні, 21 - у червні, 23 - у липні, 21 - у серпні, 22 - у вересні, 23 - у жовтні, 20 - у листопаді та 10 - у грудні 2025 року.
Отже, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 1 637,02 грн та 363 робочих днів, середній заробіток за заявлений позивачем період становить:
1 637,02 грн ? 363 робочих дні = 594 238,26 грн.
За таких обставин суд доходить висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є обґрунтованою у розмірі 594 238,26 грн.
У частині 30 938,49 грн, що становить різницю між заявленими до стягнення 625 176,75 грн та обґрунтованою сумою 594 238,26 грн, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл понесених сторонами судових витрат, суд виходить із такого.
Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1.розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2.розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною четвертою статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування її розгляду; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зазначила, що встановлення договором фіксованого розміру гонорару не позбавляє іншу сторону можливості доводити неспівмірність таких витрат зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів справи, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю судових засідань та тривалістю розгляду справи судом. 
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надала договір про надання правничої допомоги від 09 квітня 2024 року, додаткову угоду № 10 від 30 січня 2026 року, якою погоджено фіксований гонорар у розмірі 48 000,00 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера № 05/03/2026 від 05 березня 2026 року, якою підтверджено сплату зазначеної суми адвокату Федик Ю.Ю. 
У поданому позивачем детальному описі робіт вартість підготовки та написання позовної заяви визначено у розмірі 10 000,00 грн, представництва інтересів позивача в суді першої інстанції - 25 000,00 грн, складання процесуальних документів під час розгляду справи - 10 000,00 грн та надання усних консультацій клієнту - 3 000,00 грн, усього - 48 000,00 грн. 
Відповідач проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі заперечував, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи, обсягом фактично наданих адвокатом послуг та витраченим на їх надання часом, а також на розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження і встановлення значної частини фактичних обставин у попередніх судових справах. 
Оцінюючи обсяг фактично наданої позивачу професійної правничої допомоги, суд враховує, що представником позивача підготовлено позовну заяву, відповідь на відзив та заяву про зміну підстав позову, а також забезпечено представництво інтересів позивача у чотирьох судових засіданнях.
Так, 22 квітня 2026 року адвокат Федик Ю.Ю. брала участь у судовому засіданні з 11 год 08 хв до 11 год 14 хв, 20 травня 2026 року - з 15 год 05 хв до 15 год 29 хв, 02 липня 2026 року - з 16 год 08 хв до 17 год 10 хв, 14 серпня 2026 року - з 10 год 09 хв до 11 год 36 хв. Таким чином, загальна тривалість судових засідань, у яких брала участь представник позивача, становила близько 2 годин 59 хвилин.
Суд враховує, що ця справа потребувала дослідження значного обсягу матеріалів, аналізу кількох попередніх судових проваджень між тими самими сторонами, встановлення фактичного моменту належного виконання рішення про поновлення на роботі та перевірки розрахунку середнього заробітку відповідно до Порядку № 100.
Водночас значна частина фактичних обставин, які мають значення для вирішення цього спору, вже була встановлена судовими рішеннями у справах № 127/17043/24 та №127/36568/24, а основні документи, що стосуються звільнення позивача, її поновлення, видання наказів № 202, № 227 та подальшого фактичного поновлення, вже були предметом попередніх судових проваджень між цими ж сторонами. Тому опрацювання справи хоча й вимагало професійної правничої роботи, однак не потребувало формування всієї фактичної та доказової бази спору вперше.
Разом із цим заявлена вартість лише представництва інтересів позивача у суді першої інстанції становить 25 000,00 грн, тоді як представник позивача взяла участь у чотирьох судових засіданнях загальною тривалістю 2 години 59 хвилин. Також заявлено 10 000,00 грн за складання процесуальних документів під час розгляду справи. Після відкриття провадження представником позивача подано відповідь на відзив та заяву про зміну підстав позову. Разом з тим підготовка та написання позовної заяви у детальному описі робіт оцінені окремо у розмірі 10 000,00 грн. Суд також враховує, що значна частина викладених у поданих представником позивача процесуальних документах фактичних обставин та правових аргументів пов`язана з матеріалами попередніх судових проваджень між тими самими сторонами. 
Окремо заявлено 3 000,00 грн за надання усних консультацій, однак поданий опис робіт не містить конкретизації їх кількості, змісту чи обсягу. Враховуючи фіксований характер гонорару, сама по собі відсутність зазначення витраченого адвокатом часу не свідчить про непонесення таких витрат, однак ця обставина підлягає врахуванню судом при оцінці необхідності та співмірності покладення всієї заявленої суми на іншу сторону.
Бюджетний статус відповідача та дія воєнного стану самі по собі не є підставами для звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати обґрунтовані судові витрати. Водночас за результатами оцінки конкретного обсягу виконаної адвокатом роботи, тривалості участі у судових засіданнях, складності справи, характеру та кількості підготовлених процесуальних документів суд погоджується з доводами відповідача про неспівмірність заявленої до відшкодування суми 48 000,00 грн.
За таких обставин суд вважає, що розумним, обґрунтованим та співмірним із фактично наданим у цій справі обсягом професійної правничої допомоги є розмір витрат 15 000,00 грн.
Разом з тим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку задоволено частково - у розмірі 594 238,26 грн із заявлених 625 176,75 грн, що становить 95,05 відсотка заявленої майнової вимоги.
Тому з урахуванням положень частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі:
15 000,00 грн ? 594 238,26 грн : 625 176,75 грн = 14257,50 грн.
Отже, з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14257,50 грн.
Щодо судового збору суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. 
Оскільки позовна заява подана через підсистему «Електронний суд», а позовні вимоги майнового характеру задоволено у розмірі 594 238,26 грн, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній частині вимог у розмірі:
594 238,26 грн ? 1 % ? 0,8 = 4753,91 грн.
Отже, з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця в дохід держави підлягає стягненню 4753,91 грн судового збору.
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця на користь ОСОБА_1 594238 (п`ятсот дев`яносто чотири тисячі двісті тридцять вісім) гривень 26 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 24 липня 2024 року до 14 грудня 2025 року включно.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14257 (чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят сім) гривень 50 копійок.
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниця в дохід держави судовий збір в розмірі 4753 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят три) гривні 91 копійку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 24 серпня 2026 року.

Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; 
відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниця, код ЄДРПОУ 08320218, місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Стрілецька, 87. 

Суддя           В. В. Горбатюк