ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 751/9526/25 Суддя першої інстанції: Косенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Файдюка В.В.,
суддів Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 21 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій і стягнення матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про:
- визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_3 , що полягають у направленні листа від 19.09.2025 за №31/37 на адресу органу державної виконавчої служби, в якому проситься відкрити виконавче провадження з примусового виконання постанови від 04.08.2025 №1548 про адміністративне правопорушення відносно громадянина ОСОБА_1 ;
- стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у сумі 2 297,80 грн.
Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 23.12.2025 справу передано за підсудністю до Деснянського районного суду міста Чернігова.
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 21.04.2026 позов задоволено частково - визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо передчасного направлення для примусового виконання до органів державної виконавчої служби постанови №1548 від 04.08.2025 про адміністративне правопорушення, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 211 КУпАП. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постанову від 04.08.2025 №1548 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності скасовано рішенням суду від 04.03.2026, то з огляду на доктрину плодів отруйного дерева дії відповідача з направлення згаданої постанови для її примусового виконання є протиправними. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що кошти, сплачені позивачем під час примусового виконання постанови від 04.08.2025 №1548, не є матеріальною шкодою, заподіяною відповідачем, оскільки підлягають поверненню як помилково сплачені в установленому законодавством порядку, що свідчить про неправильність обраного способу захисту у відповідній частині.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині мотивів задоволення позовних вимог, а також скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у ній нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у сумі 2 297,80 грн.
Свою позицію обґрунтовує тим, що суд безпідставно поставив задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача у залежність від рішення суду про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, оскільки належним чином не дослідив відсутність у матеріалах справи доказів направлення на адресу позивача постанови про накладення адміністративного стягнення, а відтак залишив поза увагою, що ОСОБА_1 не пропустив п`ятнадцятиденний строк для сплати штрафу. Крім того, наголошує, що судом неправильно застосовано норми ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», адже не враховано, що на час скасування постанови про накладення адміністративного стягнення виконавче провадження вже було закінчено, а тому, оскільки повторне закінчення виконавчого провадження не передбачено, то кошти, сплачені під час примусового виконання на суму понад 1 700 грн, є матеріальною шкодою, завданою протиправними діями відповідача.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2026 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що подальше скасування у судовому порядку постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності зумовлює виникнення в останнього права на повернення помилково сплачених коштів в установленому законодавством порядку, водночас не породжує право особи на стягнення таких коштів з відповідача в якості матеріальної шкоди.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження з 07.07.2026.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 04.08.2025 прийнято постанову №1548 по справу про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - Постанова №1548), якою на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 1 700 грн.
Згідно з копією реєстру від 22.08.2025 №137, зданого відповідачем до Військової частини НОМЕР_1 , указана постанова направлена на адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .
Листом від 19.09.2025 №31/37 ІНФОРМАЦІЯ_2 направив на адресу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України згадану вище Постанову №1548 для відкриття виконавчого провадження з примусового її виконання.
Постановою старшого державного виконавця Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.10.2025 відкрито виконавче провадження №79429931 з примусового виконання Постанови №1548 про стягнення на користь держави з ОСОБА_1 3 400 грн.
Крім того, постановою старшого державного виконавця Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.10.2025 у виконавчому провадженні №79429931 стягнуто з ОСОБА_1 суму виконавчого збору у розмірі 340 грн.
Також постановою старшого державного виконавця Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.10.2025 у виконавчому провадженні №79429931 визначено загальну суму витрат виконавчого провадження у розмірі 257,80 грн.
Згідно з платіжною інструкцією від 28.10.2025 №13724 з рахунку ОСОБА_1 було стягнуто у межах виконавчого провадження кошти у розмірі 3 997,80 грн.
Постановою старшого державного виконавця Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 06.11.2025 у закінчено виконавче провадження №79429931 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
Крім іншого, матеріали справи свідчать, що рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 04.03.2026 у справі №750/15324/25, скасовано Постанову №1548 і надіслано справу на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Указане судове рішення набрало законної сили 01.04.2026.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 56 Конституції України, ст. ст. 299, 307, 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України), ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 (далі - Порядок №787), суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на скасування у судовому порядку Постанови №1548 та відповідно відсутність підстав для її примусового виконання, а також неналежність сплачених позивачем коштів до збитків, завданих відповідачем.
З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 307 КпАП України штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2, 300-3 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Згідно із ст. 308 КпАП України у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.
Викладене свідчить, що за загальним правилом порушник зобов`язаний забезпечити сплату штрафу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу. Невиконання такого обов`язку має своїм наслідком направлення такої постанови до органів державної виконавчої служби для примусового виконання, у межах якого штраф, визначений відповідною постановою, стягується з правопорушника у подвійному розмірі. Отже, передумовою для виникнення права в органу, який виніс постанову про накладення штрафу, для направлення постанови про накладення штрафу до органу державної виконавчої служби, є встановлення обставин вручення відповідної постанови правопорушнику та незабезпечення сплати штрафу протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.
Матеріали справи свідчать, що на підтвердження направлення на адресу позивача Постанови №1548 відповідачем надано копію реєстру від 22.08.2025 №137, згідно з яким поштові відправлення, у тому числі відправлення за №35, адресоване ОСОБА_1 , здані до Військової частини НОМЕР_1 . Разом з тим, як правильно підкреслив апелянт, ІНФОРМАЦІЯ_2 не надано жодних з передбачених Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 доказів, що підтверджують безпосереднє направлення Постанови №1548 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 .
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням апелянта про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у реєстрі від 22.08.2025 №137 неправильно зазначив адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 замість: АДРЕСА_2 , яку позивач вказав відповідачу як адресу для листування у клопотанні від 25.07.2025 про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що відповідачем передчасно направлено для примусового виконання Постанову №1548 до органу державної виконавчої служби, оскільки належних і допустимих доказів вручення позивачу згаданої Постанови матеріали справи не містять.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо направлення листом від 19.09.2025 №31/37 для примусового виконання до органів державної виконавчої служби постанови №1548 від 04.08.2025 про адміністративне правопорушення.
Водночас колегія суддів зауважує, що подальше скасування у судовому порядку у березні 2026 року Постанови №1548 не впливає на оцінку дій ІНФОРМАЦІЯ_3 з направлення цієї Постанови для примусового виконання, які мали місце у вересні 2025 року, а тому задоволення зазначеної частини позовних вимог з підстав скасування згаданої вище Постанови із застосуванням доктрини плодів отруйного дерева є помилковим, що має своїм наслідком зміну оскаржуваного судового рішення у мотивувальній частині.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 2 297,80 грн, колегія суддів з урахування доводів апеляційної скарги і мотивам відзиву на неї, вважає за необхідне зазначити таке.
Процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі), визначає Порядок №787.
Пунктом 5 указаного Порядку №787 передбачено, що повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.
У разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.
Заява про повернення (перерахування) коштів з бюджету складається та подається платником до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, з платежу, який підлягає поверненню, із обов`язковим зазначенням інформації в такій послідовності: найменування платника (суб`єкта господарювання) (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), дата та номер судового рішення, яке набрало законної сили (у разі повернення судового збору, за виключенням помилково зарахованого), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті) та номер контактного телефону (за згодою), сума коштів, що підлягає поверненню (перерахуванню), причина повернення (перерахування) коштів з бюджету, найменування банку або небанківського надавача платіжних послуг, місцезнаходження банку (у разі повернення коштів в іноземній валюті (латиницею)), в якому відкрито рахунок отримувача коштів, та реквізити такого рахунка (латиницею у разі повернення коштів в іноземній валюті), номер карткового рахунка отримувача коштів (за наявності).
За умови інформаційно-технологічних можливостей органу, що контролює справляння надходжень бюджету, платник може подати заяву до такого органу в електронній формі за допомогою засобів інформаційно-комунікаційних систем та з дотриманням вимог законодавства у сферах захисту інформації в інформаційно-комунікаційних системах, електронних довірчих послуг та електронного документообігу. В електронній заяві також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку 
Разом із заявою про повернення (перерахування) коштів з бюджету платником подається до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, оригінал або копія платіжної інструкції, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету.
У разі скасування у судовому порядку рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про накладання на платника грошового стягнення за адміністративні правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України (крім порушення податкових та митних правил), яке було перераховано до відповідного бюджету органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем у порядку виконавчого провадження за виконавчим документом, визначеним Законом України «Про виконавче провадження», такі кошти повертаються платнику за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, на підставі поданої ним заяви.
Платник подає заяву про повернення коштів з бюджету з обов`язковим зазначенням інформації, наведеної в абзаці сьомому цього пункту (крім причини повернення коштів з бюджету), та номера відповідного судового рішення, копію відповідного судового рішення, засвідчену належним чином, та копію платіжної інструкції, згідно з якою органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем перераховано грошове стягнення за адміністративні правопорушення до бюджету, або відповідну інформацію, зазначену в такій платіжній інструкції.
Орган, що контролює справляння надходжень бюджету, заповнює реквізити рядків 6-9 Форми подання на повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджету (додаток 1) даними, наведеними у відповідній платіжній інструкції (інформації) органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Викладене свідчить, що законодавцем передбачено чіткий та послідовний алгоритм дій особи у випадку скасування у судовому порядку рішення уповноваженого органу про накладання на платника грошового стягнення за адміністративні правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке було перераховано до відповідного бюджету органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем у порядку виконавчого провадження за виконавчим документом, визначеним Законом України «Про виконавче провадження». З огляду на викладене кошти в сумі 3 400 грн (у тому числі 1 700 грн), стягнуті органом державної виконавчої служби під час примусового виконання Постанови №1548, можуть бути повернуті платникові за правилами Порядку №787, а тому не належать до матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з протиправними діями останнього з направлення Постанови №1548 для примусового виконання.
Що стосується стягнутих у межах виконавчого провадження №79429931 при примусовому виконанні Постанови №1548 витрат виконавчого провадження в сумі 257,80 грн та виконавчого збору в сумі 340 грн, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала
З аналізу наведеної норми для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи. Тобто обов`язковими передумовами є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зокрема, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Згідно із ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належать до коштів виконавчого провадження (ч. 1).
Зокрема, витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень (ч. 2). На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (ч. 4).
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби (ч. 1).
Виконавчий збір стягується державним виконавцем з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч. ч. 2, 3).
У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (ч. 7).
Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.
Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
На виконання зазначеної статті Кодексу наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 затверджений Порядок №787, зміст норм якого було зазначено вище.
У свою чергу, у разі неповернення таких коштів у встановлений законом строк, зокрема внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства), платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14.12.2022 у справі №551/1099/21.
При цьому, як зазначено у згаданій постанові Верховного Суду, при визначенні складу учасників справи та формулювання резолютивної частини судових рішень у справах за вказаними позовами про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору необхідно звернутися до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16, згідно з якою спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України.
З урахуванням наведеного та з огляду на визначене Верховним Судом застосування положень ст. 1212 ЦК України, ст. 45 БК України, ст. 27 Закону та Порядку №787 у подібному до спірного випадку, колегія суддів приходить до висновку, що повернення сплачених позивачем витрат виконавчого провадження та виконавчого збору має здійснюватися за нормами Порядку №787, у випадку відмови у складенні подання - шляхом стягнення відповідних коштів у порядку ст. 1212 ЦК України з Державного бюджету, однак не у спосіб стягнення з органу, який прийняв постанову про накладення штрафу і направив її для примусового виконання, матеріальної шкоди.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди з огляду на неправильність обраного останнім способу захисту у відповідній частині.
Не спростовує наведених висновків і наданий позивачем до суду апеляційної інстанції лист Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.05.2026 №40549 про відсутність підстав для повернення Писанці Ю.М. коштів, позаяк надання оцінки правомірності викладених у такому листі мотивів перебуває поза межами предмету цього спору.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, прийшов до правильного висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, однак в частині задоволення позову мотивував його із неповним з`ясуванням всіх обставин у справі. Наведене вище є підставою для зміни судового рішення у мотивувальній частині.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 21 квітня 2026 року - змінити у мотивувальній частині.
В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 21 квітня 2026 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України. 

Суддя-доповідач В.В. Файдюк 

Судді Н.П. Бужак 

Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення складено 07 липня 2026 року.