Справа № 308/18598/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 серпня 2026 року        місто Ужгород
Ужгородський місьрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Бедьо В.І., за участю секретаря судового засідання Малиновської І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження в залі суду, в місті Ужгород, цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Автогаражний кооператив «Мрія-1», про визнання права власності,-
В С Т А Н О В И В:
12 грудня 2025 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою у якій просить визнати за ним право власності на гараж площею 16,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (поз.28).
Свої вимоги мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Народних депутатів Ужгородської міської ради від 25.09.1991 № 200 ОСОБА_2 було дозволено будівництво гаража, який у подальшому рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 27.04.2000 № 63 було переоформлено на ОСОБА_3 , а рішенням виконкому від 24.05.2002 № 102 - на ОСОБА_1 .
17.01.2025 року на гараж виготовлено технічний паспорт, згідно з яким його площа становить 16,8 кв. м, рік побудови - 1992. Після виготовлення технічного паспорта на спірний гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (поз. 28), позивач звернувся до державного реєстратора з метою проведення державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. Однак у здійсненні державної реєстрації позивачу було відмовлено з наданням відповідного письмового рішення про відмову та зазначення її підстав.
Посилаючись на положення статей 328, 331, 392 Цивільного кодексу України право власності може бути набуте на підставах, не заборонених законом, а власник має право вимагати визнання свого права власності.
Виходячи з викладеного, позивач, просить:
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на гараж площею 16,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , (поз.28)
Заяви (клопотання) учасників справи.
29.12.2025 року через Канцелярію суду позивачем подано заяву про усунення недоліків.
27.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представника Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачаються підстави для відмови у задоволенні позовної заяви. 
Представник вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання права власності на гараж, позивач посилається на рішення органу місцевого самоврядування, на факт придбання спірного об`єкта нерухомості та виготовлення технічного паспорта на нього, а також на усну відмову державного реєстратора в реєстрації права власності ОСОБА_1 на гараж. Зазаначає, що позивачем до матеріалів позовної заяви не додано жодного документа, який би підтверджував факт придбання ним спірного майна (договір купівлі-продажу тощо), або ж доказів сплати пайових внесків у розмірі, достатньому для викупу гаража від попереднього його володільця.
11.02.2026 року через Канцелярію суду позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.
25.02.2026 року через Канцелярію суду позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.
19.03.2026 року через Канцелярію суду позивачем подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме копію рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 13.03.2026 року за №83756313.
21.04.2026 року через Канцелярію суду від заступника керівника окружної прокуратури Свистак В. надійшло клопотання про надання можливості прокурорам Ужгородської окружної прокуратури ознайомитись з матеріалами справи в підсистемі «Електронний суд» з наданням доступу.
22.05.2026 року через систему «Електронний суд» від представника Позивача Сочки В.І. надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
25.06.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У судове засідання Позивач та представник Позивача не з`явився. До суду представник позивача надіслав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримають в повному обсязі та просять їх задовольнити. 
У судове засідання представник Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, не з`явився. До суду надійшла заява Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про розгляд справи за відсутності її уповноваженого представника, в якій відповідач просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
З огляду на те, що сторони подали заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі на підставі наданих сторонами письмових доказів.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України
Інші процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025 року вказана справа передана на розгляд судді Бедьо В.І.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2025 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Автогаражний кооператив «Мрія-1», про визнання права власності - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.12.2025 року, продовжено позивачу ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Автогаражний кооператив «Мрія-1», про визнання права власності, строк для усунення недоліків.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.01.2026 року відкрито провадження у справі, було постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.03.20269 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що відповідно до Рішенням Ужгородської міської Ради народних депутатів №200 від 25.09.1991 «Про надання дозволу громадянам міста на встановлення металевих збірних гаражів на визначених ділянках» (пункт 17) створено ініціативну групу для формування автогаражного кооперативу в районі вул. 60-років СРСР (теперішня назва – вул. Легоцького) і дозволено побудувати гаражі громадянам, які входять в її склад, згідно з розробленим проєктом, зокрема, гр. ОСОБА_4 – службовцю КПП «Чоп», що проживав за адресою: АДРЕСА_3 , копія долучена до матеріалів справи. 
Відповідно до п. 1.2 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 27.04.2000 № 63 «Про переоформлення гаражів» дозволено гр. ОСОБА_3 , переоформити на себе цегляний гараж в АГК «Мрія-1» по вул. Богомольця (поз.28), який раніше належав гр. ОСОБА_4 . Пункт рішення виконкому від 25.09.91 №200 стосовно ОСОБА_4 визнати таким, що втратив чинність, копія якого долучена до матеріалів справи.
Як вбачається з позовної заяви, Позивачем було придбано гараж, в результаті чого п. 1.3. Рішення виконавчого комітету міської ради 24.05.2002 №102 зазначений гараж в АГК «Мрія-1» по АДРЕСА_1 (поз.28), який належав гр. ОСОБА_3 , переоформлено на - ОСОБА_1 .
Пункт 1.2. рішення виконкому від 27.04.2000 № 63 стосовно гр. ОСОБА_3 визнати таким, що втратив чинність, що підтверджується Витягом рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.05.2002 №102, копію якого долучено до матеріалів справи.
Довідкою від 15.01.2021 за №1, виданною «Автогаражним кооперативом «Мрія-1», підтверджено, що гр. ОСОБА_1 є членом АГК «Мрія-1», який розташований по вул. Богомольця, б/н (гараж № НОМЕР_2 ), копія долучена до матеріалів справи.
17.01.2025 року виготовлено технічний паспорт № 1618 на гараж у АДРЕСА_4 - площею 16,8 кв.м., рік побудови гаража - 1992. Висновком про вартість майна від 22.08.2025, який складено на підставі Договору № АЕ00-250822-005, підтверджено ринкову вартість об`єкта оцінки для цілей оподаткування складає, без ПДВ: 145 000,00 грн., копії долучено до матеріалів справи.
На підставі заяви Позивача про виправлення описки, п. 4.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №266 від 14.05.2025 «Про надання дозволу (відмову) на переоформлення, розміщення збірно-розбірних гаражів, а також внесення змін», у зв`язку з технічною помилкою у п. 1.3 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №102 від 24.05.2002, внесено зміни до відомостей щодо прізвища, по-батькові заявника та назви автогаражного кооперативу, а саме: вирішено вважати вірним « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_6 », « ОСОБА_7 » замість « ОСОБА_8 » та найменування АГК «Мрія-1» замість АГК «Мрія».
Судом встановлено, що 13.03.2026 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Мага Т.В. (виконавчий комітет Ужгородської міської ради) за результатами розгляду заяви від 26.01.2026 № 71188283 прийнято рішення про відмову у проведенні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Підставою для відмови стало те, що подані заявником документи не дають можливості встановити факт набуття права власності на гараж. Зокрема, довідка про членство в АГК «Мрія-1» не є документом, який відповідно до вимог законодавства підтверджує набуття права власності на нерухоме майно.
Також державним реєстратором зазначено, що з поданих документів неможливо встановити точну дату будівництва гаража, а документи щодо прийняття об`єкта в експлуатацію та присвоєння йому адреси заявником не подано.
У зв`язку з тим, що у встановлений законом строк зазначені обставини не були усунуті, державним реєстратором, з посиланням на п. 4 та п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій, що підтверджується Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій за №83756313 від 13.03.2026 року.
Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд за правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 191 Закону України «Про кооперацію», член житловобудівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. 
За змістом п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 28.06.1991 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражнобудівельних кооперативів» зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998, у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити, зокрема, з того, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на власний розсуд, продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
За правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цього правила повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17). 
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. 
Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). 
Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. 
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. 
Відтак, вирішуючи спір про визнання права власності, суд повинен установити наявність у позивача відповідного права, підставу його набуття та факт невизнання або оспорювання цього права.
Судом встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради народних депутатів від 25.09.1991 № 200 громадянину ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво гаража. У подальшому пунктом 1.2 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 27.04.2000 № 63 гараж в АГК «Мрія-1» по АДРЕСА_1 (поз. 28), який раніше належав ОСОБА_2 , було переоформлено на ОСОБА_3 , а пунктом 1.3 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.05.2002 № 102 - на ОСОБА_1 .
Водночас самі по собі зазначені рішення органу місцевого самоврядування, довідка про членство позивача в АГК «Мрія-1» та технічний паспорт не підтверджують у повному обсязі виникнення у позивача права власності на спірний гараж.
Зокрема, матеріали справи не містять договору купівлі-продажу гаража між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , документів про сплату позивачем вартості гаража, пайових внесків або інших документів, які б безпосередньо підтверджували правову підставу набуття позивачем права власності на спірний об`єкт.
Сам факт переоформлення гаража рішенням виконавчого комітету міської ради на ім`я позивача, за відсутності інших документів щодо набуття права власності, не є достатнім для висновку про виникнення у позивача права власності на нерухоме майно.
Статтею 4 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооперація базується на таких основних принципах: добровільності вступу та безперешкодного виходу з кооперативної організації; соціальної справедливості, взаємодопомоги та співробітництва; рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос); вільного вибору напрямів і видів діяльності; демократичного контролю за діяльністю кооперативних організацій та їх посадових осіб з боку членів кооперативних організацій; безпосередньої участі членів кооперативної організації у її діяльності.
Статтею 8 Закону України «Про кооперацію» визначено, що Статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.
Згідно ст. 11 Закону України «Про кооперацію», вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом.
Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу.
Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що порядок прийняття у члени кооперативу визначається Статутом гаражного кооперативу, та рішення про прийняття у члени кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів.
Відповідно до частин першої та другої статті 19 Закону України «Про кооперацію» член кооперативу має право володіти та користуватися майном кооперативу, а у разі його викупу стає власником такого майна. Отже, саме факт викупу майна та виконання передбачених законом або статутом кооперативу умов щодо його набуття має бути підтверджений належними доказами.
Надана позивачем довідка АГК «Мрія-1» підтверджує його членство у кооперативі, однак сама по собі не підтверджує факт повної сплати паю чи викупу гаража та, відповідно, набуття права власності на нього.
Крім того, згідно з технічним паспортом від 17.01.2025 року гараж має площу 16,8 кв. м та рік побудови - 1992. При цьому технічний паспорт не містить відомостей про конкретну дату завершення будівництва.
На час звернення позивача до суду була чинною постанова Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461, якою затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Відповідно до пункту 3 цього Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Постанова № 461 була чинною у відповідний період (12.12.2025 року).
Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію об`єктів класу наслідків СС1 здійснюється шляхом реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Частиною восьмою цієї статті передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, якщо таке прийняття передбачено законодавством, забороняється.
Разом з тим, пунктом 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, передбачено, що документ, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається, зокрема, у разі державної реєстрації права власності на індивідуальні житлові, садові, дачні будинки, господарські будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року.
Однак з наданого позивачем технічного паспорта вбачається лише рік побудови гаража - 1992, тоді як конкретна дата завершення будівництва не встановлена. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували завершення будівництва спірного гаража саме до 05 серпня 1992 року, матеріали справи не містять.
Таким чином, підстави для застосування передбаченого пунктом 78 Порядку № 1127 винятку щодо ненадання документа про прийняття об`єкта в експлуатацію судом не встановлені.
Крім того, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Мага Т.В. від 13.03.2026 року № 83756313 у проведенні державної реєстрації права власності на спірний гараж позивачу відмовлено у зв`язку з тим, що подані документи не дають можливості встановити набуття речового права, а також не подано документів про прийняття об`єкта в експлуатацію та присвоєння йому адреси.
Вказане рішення державного реєстратора позивачем у встановленому законом порядку не оскаржено, а доказів незаконності відмови державного реєстратора матеріали справи не містять.
При цьому технічний паспорт підтверджує існування об`єкта та його технічні характеристики, однак сам по собі не є правовстановлюючим документом і не підтверджує набуття позивачем права власності на спірний гараж.
Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на спірний гараж, набутого на передбачених законом підставах, а тому відсутні правові підстави для його захисту шляхом визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на гараж площею 16,8 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (поз. 28), є недоведеними та задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 263-265, 273 ЦПК України, ст. 16, 182, 391 ЦК України, ст. 4, 8, 11, 12, 19, 191 Закону України «Про кооперацію», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ЗУ«Про регулювання містобудівної діяльності», суд,
У Х В А Л И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Автогаражний кооператив «Мрія-1», про визнання права власності - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
Дату складання повного тексту рішення 14.08.2026 року.

Суддя Ужгородського 
міськрайонного суду 
Закарпатської області Бедьо В.І.