Справа № 307/2029/26
Провадження № 2/307/959/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2026 року         м. Тячів        
Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Сойми М.М., за участю секретаря Ваш Е.О., представника позивача Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області Варги І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів Закарпатської області Україна в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області до  ОСОБА_1 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:  

Позивач – керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області Петро Бобинич звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області з позовом до відповідача  ОСОБА_1 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про витребування з чужого незаконного володіння  ОСОБА_1  земельної ділянки, площею 0, 0168 га, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, вартістю 47 066, 67 гривень, у комунальну власність Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, а також стягнення з  ОСОБА_1  на користь Закарпатської обласної прокуратури судового збору в розмірі 3 328, 00 гривень.
Свої позовні вимоги прокурор мотивує тим, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42024072160000022 встановлено порушення вимог земельного законодавства на території Тячівського району Закарпатської області під час розпорядження землями, чим порушено інтереси держави та наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру, передбачених ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру». Так, 17 грудня 2018 року державним реєстратором зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0, 0168 га, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва. Підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки стала виписка з рішення сесії Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27 березня 2001 року № 230. При цьому, як встановлено прокуратурою, питання про передачу у власність ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки Солотвинською селищною радою Тячівського району Закарпатської області 27 березня 2001 року не вирішувалось. Зокрема, у матеріалах сесії Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27 березня 2001 року відсутні відомості щодо передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 . Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 для набуття у приватну власність земельної ділянки, площею 0, 0168 га, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, яка розташована на території АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, надано органу, уповноваженому на реєстрацію земельних ділянок та речових прав підроблені документи про нібито надання їй у власність органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки. Порядок набуття у власність земельних ділянок громадянами передбачений нормами Земельного кодексу України, ст. ст. 118 - 122, зокрема, шляхом прийняття рішення про передачу у власність уповноваженим органом державної виконавчої влади або місцевого самоврядування. З огляду на вищенаведене, наявні підстави вважати, що ОСОБА_2 не набула у власність спірну земельну ділянку та реєстрація земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 є незаконною та підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що жодних рішень про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки уповноваженим органом державної виконавчої влади або місцевого самоврядування не приймалось. Позаяк земельна ділянка знаходиться на території селища Солотвино, уповноваженим органом, який вправі розпоряджатися вказаною земельною ділянкою є Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області відповідно до положень ст. 122 Земельного кодексу України. Факт знаходження земельної ділянки на території селища Солотвино, Тячівського району, Закарпатської області, Україна, підтверджується технічною документацією із землеустрою на вказану земельну ділянку, а також витягом з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, власником спірної земельної ділянки є держава Україна в особі Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, яка в свою чергу має виключне право на розпорядження вказаною земельною ділянкою, яка знаходиться на її території. Враховуючи, що власник майна Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області, а також інший уповноважений на час первинної реєстрації земельної ділянки орган жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не приймали та жодної згоди на це не надавали, а реєстрація права власності на вказану земельну ділянку проведена на підставі підроблених документів, зокрема, виписки з рішення сесії Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27 березня 2001 року № 230, земельна ділянка, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, підлягає поверненню в комунальну власність. У подальшому, ОСОБА_2 30 червня 2023 року шляхом укладення договору дарування земельної ділянки відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є родичами та дочка відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 одружена з сином ОСОБА_2 ОСОБА_4 . Таким чином, ОСОБА_1 , будучи в близьких відносинах з ОСОБА_2 , спілкуючись з останньою, могла знати про незаконність набуття останньою у власність спірної земельної ділянки. Зазначене дає підстави вважати, що ОСОБА_1 знала про незаконність отримання у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, а отже не може вважатися добросовісним набувачем. Таким чином, підставою для звернення до суду з цим позовом є ст. 387 ЦК України, позаяк положення ст. 388 ЦК України не поширюються на ці правовідносини у зв`язку з відсутністю добросовісного набувача у розумінні ст 388 ЦК України. Позаяк власник майна Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області, а також інший уповноважений на час первинної реєстрації земельної ділянки орган жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не приймали та жодної згоди на це не надавали, а реєстрація права власності на вказану земельну ділянку проведена на підставі підроблених документів, то подальше відчуження вказаної земельної ділянки недобросовісному набувачу ОСОБА_1 за договором дарування, який є безвідплатним, є незаконним, а спірна земельна ділянка підлягає поверенню у комунальну власність. Підставою звернення окружної прокуратури з позовом до суду є те, що Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області жодних заходів цивільно-правового характеру щодо повернення у власність територіальної громади земельної ділянки, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, тривалий час не вживала та до цих пір не вжила. Таке тривале невжиття заходів щодо поновлення прав та інтересів держави може призвести до пропуску строку пред`явлення позовних вимог та, як наслідок, втрати можливості в судовий спосіб повернути незаконно вибуте майно. При цьому, Тячівською окружною прокуратурою Закарпатської області 06 квітня 2026 року Солотвинській селищній раді Тячівського району Закарпатської області направлено повідомлення за вихідним номером 07.52-2062 вих. 26 від 06 квітня 2026 року щодо виявлених порушень та необхідності вжити заходів щодо повернення земельної ділянки у комунальну власність, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Проте, на даний час жодних дієвих заходів з повернення земельної ділянки Солотвинською селищною радою Тячівського району Закарпатської області не вжито та надано відповідь до окружної прокуратури від 08 квітня 2026 року за № 05-22/1043 з проханням вжити заходів щодо повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність. 18 травня 2026 року окружною прокуратурою повторно повідомлено Солотвинську селищну раду Тячівського району Закарпатської області про звернення окружної прокуратури до суду за захистом інтересів територіальної громади щодо повернення земельної ділянки у комунальну власність. Вказане свідчить про тривале невжиття уповноваженим органом Солотвинською селищною радою Тячівського району Закарпатської області заходів щодо повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність. Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, становить 47 066, 67 гривень. 
Представник позивача Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області прокурор Варга І.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися повторно з невідомої суду причини, хоч належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув в їх відсутності на підставі письмових доказів, що є в матеріалах справи.
Заслухавши думку прокурора Варги І. В., дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). 
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункт б частини першої статті 81 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.
Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15, від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 916/2130/15.
Розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі територіальної громади.
За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
При розгляді справи судом встановлено, що за ОСОБА_2 17 грудня 2018 року державним реєстратором Данилич Нелею Василівною зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку, площею 0, 0168 га, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 471432567 від 06 квітня 2026 року. 
Право власності на вказану земельну ділянку, площею 0, 0168 га, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за  ОСОБА_2 на підставі виписки з рішення сесії Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27 березня 2001 року № 230. 
З протоколу № 20 та рішення № 230 19 сесії 23 скликання Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27 березня 2001 року встановлено, що рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 0168 га, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не приймалось та таке питання не обговорювалось.
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 набула у власність спірну земельну ділянку у порушення вимог закону на підставі підробленого рішення органу місцевого самоврядування.
Ураховуючи, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передачу у власність земельної ділянки, судом установлена відсутність такого рішення представницького органу Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області як власника земельної ділянки, площею 0, 0168 га, яка розташована в  АДРЕСА_1 , Україна, що свідчить про порушення визначеного законом порядку набуття ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку.
З витягу № НВ-9961101402026 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 06 квітня 2026 року встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, становить 47 066, 67 гривень.
У подальшому, 30 червня 2023 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 30 червня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Чербаником Флорином Михайловичем, безоплатно подарувала земельну ділянку, площею 0, 0168 га, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,  ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що обдарована за договором дарування спірної земельної ділянки ОСОБА_1 являється близькою особою для дарувальника ОСОБА_2 , позаяк син дарувальника ОСОБА_2 ОСОБА_5 з 19 січня 2023 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з дочкою обдарованої ОСОБА_1 ОСОБА_6 , що підтверджено витягами з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюб та про народження, а також протоколом допиту свідка ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 42024072160000022.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/13492/21 від 08 серпня 2023 року зазначено, що «з огляду на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі».
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Положення ч. 5 ст. 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. Разом з тим, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. 
У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі ст. 387 ЦК України без застосування приписів ч. 5 ст. 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі ч. 5 ст. 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
У позовній заяві керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області просить витребувати у комунальну власність Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області земельну ділянку, площею 0, 0168 га, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, що розташована за адресою: с-ще Солотвино, вул. Спортивна, б/н, Тячівського району, Закарпатської області, Україна, із незаконного володіння ОСОБА_1 як недобросовісного набувача. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:
«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). 
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).
Прокурором у даному позові доведено наявність підстав для втручання у мирне володіння майном ОСОБА_1 , яка набула це майно - спірну земельну ділянку - за безвідплатним договором, та існування обставин, які свідчать, що приватно-правова конструкція у формі договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які є близькими особами, сватами, рідні син та дочка яких перебувають у зареєстрованому шлюбі, застосована з метою створення видимості добросовісного набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісною поведінкою сторін договору дарування та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту, про відсутність волевиявлення учасників правовідносин ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вчинення правочину – договору дарування, фактичним наміром якого є унеможливлення застосування у майбутньому віндикаційного позову щодо спірної земельної ділянки, що виразилося у недобросовісності набувача земельної ділянки ОСОБА_1 .
З урахуванням встановлених обставин саме у цій справі, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог прокурора про витребування із чужого незаконного володіння недобросовісного набувача ОСОБА_1  на користь позивача Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області спірної земельної ділянки призведе до відновлення порушеного права Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області як власника земельної ділянки, що вибула із власності територіальної громади незаконно.
Звертаючись до суду з цим позовом, керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області вказує на те, що усвідомлена пасивна поведінка Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, яка не вживала заходів цивільно-правового характеру щодо повернення земельної ділянки, призвела до порушення інтересів держави в особі відповідної територіальної громади, що свідчить про неналежне здійснення цим органом своїх повноважень.
На підтвердження своїх позовних вимог щодо порушення прав Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області як власника спірної земельної ділянки та вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника не з його волі, а іншим шляхом, прокурором доведено, що спірна земельна ділянка була набута  ОСОБА_2 з комунальної власності Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області на підставі виписки з рішення сесії Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 27 березня 2001 року № 230, яке радою не приймалось, та Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області як власник земельної ділянки від імені територіальної громади не вчиняла дій щодо розпорядження комунальним майном на підставі та у спосіб, передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом прийняття відповідного рішення на пленарному засіданні, спірна земельна ділянка вибула з володіння ради без вираження її волі, а тому у зв`язку з встановленням недобросовісності набувача спірної земельної ділянки ОСОБА_1 суд задовольняє позов на підставі ст. 387 ЦК України без застосування приписів ч. 5 ст. 390 ЦК України.
Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
У зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача треба стягнути судовий збір у розмірі 3 328, 00 гривень на користь позивача Закарпатської обласної прокуратури.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 141, 223, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 78, 80, 83, 84, 116, 122 ЗК України, ст. ст. 11, 16, 317, 319, 387, 390 ЦК України, суд 

У Х В А Л И В:

Позов Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області до ОСОБА_1 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити. 
Витребувати з чужого незаконного володіння  ОСОБА_1  земельну ділянку, площею 0, 0168 га, кадастровий номер: 2124455900:02:002:0752, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, вартістю 47 066, 67 гривень, у комунальну власність Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Закарпатської обласної прокуратури на p/p: UA228201720343130001000018475, код: 02909967, МФО: 820172 ДКС України, судовий збір в розмірі 3 328, 00 (Три тисячі триста двадцять вісім гривень 00 копійок) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання).
Позивач: Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області, місце знаходження за адресою: м. Тячів, вул. Незалежності, 27, Закарпатської області, Україна, код ЄДРПОУ: 02909967.
- Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області, код ЄДРПОУ: 04349691, юридична адреса: с-ще Солотвино, вул. Харківська, 1, Тячівського району, Закарпатської області, Україна. 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_1 . 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
Повний текст рішення складено 27 липня 2026 року.

Головуюча суддя: Сойма М.М.