Справа № 560/8490/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

15 липня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), у якому просить: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 07.10.2025 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Суд враховує, що у матеріалах справи наявний рапорт позивача, датований 01.10.2025, який Військовою частиною НОМЕР_1 зареєстрований за вх. № 1/8008 від 07.10.2025. 
Тому надалі суд виходить із того, що предметом спору є відмова у задоволенні рапорту від 01.10.2025, зареєстрованого відповідачем 07.10.2025 за вх. № 1/8008.
Ухвалою суду від 18.05.2026 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно із позовною заявою, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю з огляду на таке. 
Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.
На підтвердження цієї позиції позивач зазначає, що він є батьком чотирьох дітей віком до 18 років. 
На думку позивача, відповідач неправомірно звів перевірку підстав для звільнення лише до питання нотаріального посвідчення договору між батьками про спільне виховання дітей, не врахувавши сукупність наданих документів, зокрема свідоцтва про народження дітей, рішення суду про розірвання шлюбу та документи щодо відсутності аліментної заборгованості.
Позивач вважає, що відмова Військової частини НОМЕР_1 є надмірно формальною, а тому просить суд визнати дії відповідача протиправними, зобов`язати повторно розглянути рапорт та прийняти рішення про його звільнення з військової служби.
Відповідач правом на подачу відзиву не скористався, а тому, суд, на підставі ч. 2 ст. 175 КАС України, вирішує спір за наявними матеріалами справи. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 .
У рапорті позивача від 01.10.2025, адресований командиру Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 просив порушити клопотання перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
У цьому рапорті позивач, зокрема зазначив, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та що на його утриманні перебувають діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Також у рапорті зазначено, що ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю з дитинства, а заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня.
До рапорту позивач додав, зокрема, копії паспорта та РНОКПП, копію посвідки ОСОБА_2 , витяг із застосунку «Резерв+», копію виписки з медичної карти хворого, копію довідки з виконавчої служби, копії свідоцтв про народження дітей та копію свідоцтва про шлюб.
Зі свідоцтва про народження ОСОБА_3 вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьком зазначений ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 .
Зі свідоцтва про народження ОСОБА_4 вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком зазначений ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 .
Зі свідоцтва про народження ОСОБА_5 вбачається, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьком зазначений ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_6 .
Зі свідоцтва про народження ОСОБА_7 вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьком зазначений ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_6 .
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано 21.12.2017, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі № 704/1347/17 розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . 
Цим рішенням суду дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_7 залишено проживати з матір`ю. 
На копії рішення суду міститься відмітка про набрання ним законної сили 14.11.2017.
До рапорту також додано копію договору про спільне виховання дітей після розірвання шлюбу від 29.09.2025, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . 
У цьому договорі сторони визначили, що діти ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживатимуть з матір`ю, а батько має право брати участь у їх вихованні, спілкуванні, навчанні, дозвіллі та медичному обслуговуванні. 
Також договором передбачено обов`язок батька щомісячно передавати кошти в розмірі 8 000 грн на кожну дитину.
Вказаний договір не є нотаріально посвідченим. 
Саме відсутність нотаріального посвідчення договору від 29.09.2025 зазначена відповідачем у листі від 24.11.2025 № 1/10696 як підстава для відмови у задоволенні рапорту позивача.
Довідкою Тальнівського відділу ДВС від 30.09.2025 № 15728 підтверджено, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 в категорії стягнення аліментів.
Інформація з Єдиного реєстру боржників щодо відсутності відомостей про ОСОБА_1 за категорією «стягнення аліментів» сформована 13.05.2026, тобто після прийняття оскаржуваної відмови.
Нотаріально посвідчена в Грузії заява ОСОБА_6 про відсутність претензій до ОСОБА_1 і про відсутність заборгованості зі сплати аліментів також оформлена у 2026 році, тобто після прийняття відповідачем оскаржуваної відмови.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України, передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. 
Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XI, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Згідно із абзацом п`ятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. 
За пунктом 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджену наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі – Інструкція № 170 у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Підпунктом 13 пункту 5 Додатка 19 до Інструкції № 170 передбачено, що через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років); документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану): копія свідоцтва про народження кожної дитини із зазначенням батьківства (материнства) військовослужбовця та/або рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовослужбовця (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовослужбовця виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності); один з таких документів: копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше), або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копія рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовослужбовцем, або копію письмового договору між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні, або копія свідоцтва про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та копії документів, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (копія свідоцтва про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин; копія рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; копія висновку медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; копія рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька); інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовослужбовця за категорією стягнення (характером зобов`язання) "стягнення аліментів" з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби та їх реєстрації в установленому порядку.
За частиною другою статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд також враховує частину першу статті 220 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), щодо наслідків недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.
Зокрема, ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
При цьому, суд жодним чином не вирішує цивільний спір про дійсність чи недійсність договору, а лише оцінює, чи мав відповідач підстави не визнавати не посвідчений нотаріально договір належним документом у процедурі розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби.
Вирішуючи публічно-правовий спір у цій справі, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2024 у справі № 420/23353/23, щодо застосування підстав звільнення з військової служби за сімейними обставинами. 
Так, Верховний Суд у цій справі розглядав спір щодо рапорту про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII та виходив із того, що розгляд такого рапорту відбувається за встановленою процедурою і передбачає перевірку документів, які підтверджують наявність відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Постанова Верховного Суду від 04.12.2024 у справі № 551/812/23 враховується судом як допоміжна щодо змісту факту перебування дітей на утриманні. 
У цій постанові Верховний Суд розглядав питання встановлення факту перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років і зазначив, що такий факт має юридичне значення для реалізації права, пов`язаного зі звільненням з військової служби, однак питання утримання дітей пов`язане із сімейними правами та обов`язками батьків і не може оцінюватися відокремлено від правового статусу відповідних осіб.
Постанова Верховного Суду від 04.06.2026 у справі № 380/9364/24 враховується судом як загальний процесуальний орієнтир щодо меж судового контролю за рішеннями суб`єктів владних повноважень. 
Суд враховує цей висновок як такий, що визначає межі судового контролю: адміністративний суд перевіряє правомірність рішення суб`єкта владних повноважень саме з огляду на ті фактичні та правові підстави, які були покладені суб`єктом владних повноважень в основу такого рішення на момент його прийняття, і не підміняє мотиви суб`єкта владних повноважень власними.
Так, предметом судового контролю у цій справі є не абстрактне право позивача на звільнення з військової служби, а правомірність конкретних дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби.
З огляду на викладене вище, суд перевіряє правомірність дій відповідача ретроспективно, тобто з урахуванням тих обставин, доказів і правового регулювання, які існували на момент розгляду рапорту та прийняття оскаржуваної відмови.
Зі змісту листа Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що єдиним мотивом відмови є те, що договір між позивачем та його колишньою дружиною - ОСОБА_6 від 29.09.2025 про спільне виховання дітей після розірвання шлюбу не посвідчений нотаріально відповідно до статті 157 СК України.
При цьому, суд не має підстав доповнювати цей мотив іншими можливими підставами відмови, зокрема питанням відсутності інформації з Єдиного реєстру боржників станом на дату подання документів. 
Така обставина могла мати значення для повноти пакета документів, доданих позивачем до свого рапорту про звільнення з військової служби, однак вона не була наведена відповідачем як мотив відмови. 
Тому суд перевіряє саме той мотив, який зазначений у листі Військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2025 № 1/10696.
Разом з тим, суд вважає цей мотив правомірним з огляду на таке.
Так, договір від 29.09.2025 за своїм змістом регулює місце проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , участь батька, який проживає окремо, у їх вихованні, спілкуванні, навчанні, дозвіллі, медичному обслуговуванні, а також участь батька у матеріальному забезпеченні дітей.
Отже, цей договір за своїм предметом є договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини. 
Саме такий договір охоплюється частиною четвертою статті 157 СК України, яка прямо встановлює вимогу щодо письмової форми та нотаріального посвідчення.
Оскільки доданий позивачем до свого рапорту договір від 29.09.2025 не був нотаріально посвідченим, відповідач мав правові підстави не визнавати такий договір належним документом, який підтверджує відповідну сімейну обставину в процедурі розгляду рапорту про звільнення з військової служби позивача.
У той же час, довід позивача про те, що вимога нотаріального посвідчення вказаного договору є надмірним формалізмом, суд відхиляє з таких підстав. 
У цій справі вимога нотаріального посвідчення випливає не з довільного розсуду відповідача, а з прямого припису частини четвертої статті 157 СК України. 
Одночасно суд вказує на те, що частина перша статті 220 ЦК України додатково визначає наслідок недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору - такий договір є нікчемним.
Суд бере до уваги, що свідоцтва про народження підтверджують батьківство позивача щодо чотирьох дітей віком до 18 років. 
Однак предмет спору в цій справі не зводиться лише до встановлення факту батьківства. 
Спірна підстава звільнення сформульована як перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. 
Для підтвердження такої підстави підпункт 13 пункту 5 Додатка 19 до Інструкції № 170 передбачає подання не лише свідоцтв про народження дітей, а й одного з визначених документів щодо шлюбу, місця проживання дітей, договору між батьками або інших документів залежно від сімейної ситуації.
Щодо двох дітей від шлюбу з ОСОБА_2 у матеріалах справи містяться свідоцтво про шлюб та свідоцтва про народження дітей.
Щодо дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у матеріалах справи містяться рішення суду про розірвання шлюбу, яким дітей залишено проживати з матір`ю, а також договір від 29.09.2025, за яким діти проживають з матір`ю, а батько бере участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні.
Водночас, рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 підтверджує розірвання шлюбу та залишення дітей проживати з матір`ю, однак не підтверджує проживання дітей з позивачем і не замінює належного договору між батьками щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні дітей. 
Договір від 29.09.2025, який позивач подав для підтвердження участі у вихованні та утриманні дітей, не посвідчений нотаріально. 
За таких обставин, суд виходить з того, що відповідач мав підстави вважати, що поданий договір не відповідає вимогам частини четвертої статті 157 СК України.
Довідка ДВС від 30.09.2025 № 15728 підтверджує лише відсутність у відповідному відділі ДВС відкритих виконавчих проваджень щодо позивача в категорії стягнення аліментів.
Така довідка не замінює нотаріально посвідчений договір між батьками щодо місця проживання дітей та участі другого з батьків у їх вихованні.
Інформація з Єдиного реєстру боржників від 13.05.2026 та нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 , оформлена у 2026 році, не можуть визначати правомірність відмови, прийнятої у листопаді 2025 року, оскільки ці документи виникли після прийняття оскаржуваної відмови відповідачем.
При цьому, суд зазначає, що ці документи можуть бути використані позивачем у майбутньому при новому зверненні до військової частини, якщо вони будуть належними, актуальними та подані у порядку, передбаченому законодавством. 
Однак вони не спростовують правомірності дій відповідача, вчинених на підставі документів, які були подані та існували на момент розгляду рапорту позивача.
Суд також відхиляє довід позивача про достатність самого лише факту батьківства та відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо аліментів з огляду на таке. 
Так, факт батьківства підтверджує родинний зв`язок, а довідка ДВС підтверджує відсутність відкритих проваджень у конкретній категорії. 
Однак ці документи не замінюють необхідності належного підтвердження сімейної обставини «перебування на утриманні» у порядку, передбаченому Інструкцією № 170 та з урахуванням вимог сімейного законодавства до договору між батьками.
Отже, суд доходить висновку, що відповідач, відмовляючи у задоволенні рапорту з мотиву ненотаріального посвідчення договору від 29.09.2025, діяв на підставі та у спосіб, визначені законом, а тому підстав для визнання його дій в спірних правовідносинах протиправними немає.
Вимоги позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт від 07.10.2025 та прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є похідними від основної вимоги - визнати протиправними дії військової частини щодо відмови в задоволенні рапорту позивача.
У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні основної позовної вимоги, - відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог. 
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи, суд прийшов до таких висновків. 
Дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби не є протиправними.
Відповідач правомірно обґрунтував відмову тим, що договір між батьками від 29.09.2025, поданий позивачем як документ щодо участі у вихованні та утриманні дітей після розірвання шлюбу, не посвідчений нотаріально, хоча за своїм змістом підпадає під регулювання частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України.
Позовні вимоги у цій справі є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, то суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений