Справа № 201/6816/26
Провадження № 2/201/4687/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 червня 2026 року       Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності договору, визнання відсутності правових наслідків договору та стягнення безпідставно отриманих коштів, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, встановлення факту припинення спільного проживання, ведення спільного господарства та фактичних шлюбних відносин, стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

 
13 травня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 щодо правових наслідків Договору щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків від 01.12.2024 року. В обґрунтування своїх вимог позивачка послалася на те, що вона та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 14 червня 2019 року, актовий запис № 306, зареєстрованому Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження №769 від 08 липня 2020 року.
Також позивачка послалася на те, що 01 грудня 2024 року між нею та відповідачем було підписано документ під назвою «Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків». За змістом зазначеного документа сторони погодили, що з 01 лютого 2025 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а малолітня дитина залишається проживати разом із батьком. Документом також було передбачено порядок участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, вирішення питань щодо здоров`я, розвитку, виїзду дитини, додаткових витрат, а також обов`язок матері сплачувати батькові на утримання дитини 10 000 грн щомісячно. Зазначила, що протягом трьох місяців після підписання документа вона передавала ОСОБА_2 кошти на утримання дитини, загальна сума яких становила 30 000 грн., однак у подальшому, після отримання юридичної консультації їй стало відомо, що підписаний сторонами документ регулює питання здійснення батьківських прав і виконання батьківських обов`язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, а також питання сплати аліментів, тому відповідно до статей 157 та 189 Сімейного кодексу України підлягав нотаріальному посвідченню. 
Оскільки нотаріальне посвідчення Договору здійснено не було, позивачка вважає його нікчемним та таким, що не може створювати самостійного договірного обов`язку щомісячно сплачувати відповідачу 10 000 грн., та просила суд встановити нікчемність цього Договору, застосувати наслідки нікчемності правочину та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 30 000 грн, які вона вважала безпідставно отриманими відповідачем.
28 травня 2026 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, встановлення факту припинення спільного проживання, ведення спільного господарства та фактичних шлюбних відносин, залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком та стягнення аліментів.
У зустрічному позові ОСОБА_2 зазначив, що первісний позов матері дитини фактично спрямований не лише на заперечення договірного обов`язку зі сплати коштів, а й на нівелювання фактичного порядку життя дитини, який вже сформувався між сторонами та полягає у постійному проживанні дитини разом із батьком. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що після певного періоду спільного сімейного життя відносини між сторонами істотно погіршилися. Причиною фактичного розпаду сім`ї стало поступове відсторонення відповідачки за зустрічним позовом від повсякденного сімейного життя та належного виконання материнських обов`язків. Після народження дитини сторони мали різне бачення обсягу участі кожного з батьків у щоденному догляді, вихованні, розвитку, лікуванні, побутовому та матеріальному забезпеченні дитини. ОСОБА_2 виходив із необхідності постійної присутності батьків у житті малолітньої дитини, тоді як ОСОБА_1 , за його твердженням, поступово віддалилася від виконання сімейних і материнських обов`язків, не забезпечувала сталої та системної участі у повсякденному житті дитини, її вихованні, розвитку, догляді та побутовому забезпеченні. Позивач за зустрічним позовом неодноразово намагався врегулювати ситуацію мирним шляхом, спонукати матір до реальної участі у житті дитини, однак такі спроби не дали результату. Надалі сторони фактично припинили спільне проживання, перестали вести спільне господарство та мати спільний сімейний бюджет, а малолітній ОСОБА_3 залишився проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту припинення фактичних шлюбних відносин саме батько здійснює основний та безперервний обсяг батьківських обов`язків щодо дитини, забезпечує її житлом, харчуванням, одягом, взуттям, засобами гігієни, належним режимом дня, медичним супроводом, лікуванням у разі потреби, розвитком, дозвіллям, безпекою та емоційною підтримкою.
Підписання сторонами Договору від 01 грудня 2024 року, на думку позивача за зустрічним позовом, мало на меті не створення нового або штучного порядку проживання дитини, а письмову фіксацію фактичного стану, який уже сформувався між сторонами: дитина проживає разом із батьком, батько здійснює її повсякденне виховання й утримання, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а мати повинна брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. ОСОБА_2 також зазначив, що навіть за умови нікчемності Договору як ненотаріально посвідченого правочину цей письмовий документ має доказове значення, оскільки підтверджує окреме проживання сторін, фактичне проживання дитини з батьком, обізнаність матері із зазначеним порядком та визнання нею необхідності участі у матеріальному утриманні дитини.
Позивач за зустрічним позовом просив суд розірвати шлюб між сторонами; встановити факт припинення з 01 лютого 2025 року спільного проживання, ведення спільного господарства та фактичних шлюбних відносин; залишити малолітнього ОСОБА_3 проживати разом із батьком, який самостійно здійснює його щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання; стягнути з матері аліменти у твердій грошовій сумі 10 000 грн щомісячно, починаючи з дня подання зустрічного позову і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з індексацією відповідно до закону.
На підтвердження зустрічного позову до матеріалів справи подано копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про народження дитини, Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків від 01 грудня 2024 року, акт про фактичне проживання дитини разом із батьком, самостійне виховання та утримання дитини батьком від 20 травня 2026 року, письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також інші письмові матеріали.
Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 03 червня 2026 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 , вимоги за первісним і зустрічним позовами об`єднано в одне провадження та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Сторони у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності: у поданій до суду письмовій заяві про розгляд справи без його участі, ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що обставини припинення шлюбних відносин, проживання дитини з батьком, належного виконання ним батьківських обов`язків та відсутності системної участі матері підтверджені сукупністю належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів. ОСОБА_1 у поданій до суду письмовій заяві про розгляд справи без її участі первісний позов підтримала. Проти розірвання шлюбу не заперечувала, факт проживання малолітньої дитини разом із батьком не заперечувала, самостійної вимоги про передачу дитини їй або зміну фактичного порядку проживання дитини не заявила. Водночас ОСОБА_1 просила визначити розмір аліментів з урахуванням її матеріального та сімейного становища, наявності або відсутності постійного доходу та інших істотних обставин, не застосовуючи автоматично суму, зазначену в зазначеному Договорі.
За таких обставин, суд відповідно до статті 211 та частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розглянув справу за наявними матеріалами без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Щодо первісного позову та правової природи Договору від 01 грудня 2024 року.
 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали письмовий документ під назвою «Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків». За змістом зазначеного документа сторони врегулювали питання окремого проживання батьків, проживання дитини разом із батьком, здійснення матір`ю права на спілкування з дитиною, участі батьків у прийнятті важливих рішень щодо дитини, її здоров`я, розвитку, виїзду, додаткових витрат та матеріального утримання. Договором також передбачено обов`язок матері сплачувати батькові на утримання малолітньої дитини 10 000 грн щомісячно.
Водночас, відповідно до частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Такий договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 189 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Такий договір укладається у письмовій формі й нотаріально посвідчується.
Таким чином, закон прямо встановлює обов`язкове нотаріальне посвідчення як договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, так і договору про сплату аліментів на дитину.
В даному випадку, спірний Договір поєднує обидві групи домовленостей і за своєю правовою природою є комплексним сімейно-правовим договором, який підлягав нотаріальному посвідченню, однак сторонами не заперечується, що Договір від 01 грудня 2024 року нотаріально посвідчений не був, та ця обставина прямо випливає зі змісту самого документа.
Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
За частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом. У такому випадку визнання правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, нікчемність зазначеного Договору виникає безпосередньо із закону, а не з рішення суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту, оскільки не призводить до реального відновлення порушеного права: нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Так само встановлення судом нікчемності правочину як самостійна позовна вимога не є належним способом захисту.
За наявності спору щодо правових наслідків правочину, який одна зі сторін вважає нікчемним, суд повинен перевірити відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення підтвердити або спростувати нікчемність правочину, однак окреме задоволення вимоги про визнання або встановлення його нікчемності не вимагається.
З огляду на наведене суд у мотивувальній частині даного рішення констатує, що Договір від 01 грудня 2024 року в частині регулювання здійснення батьківських прав, виконання батьківських обов`язків та встановлення договірного грошового обов`язку зі сплати аліментів не відповідає передбаченій законом обов`язковій нотаріальній формі та є нікчемним відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України.
Водночас позовні вимоги про встановлення нікчемності Договору та визнання того, що він не породжує правових наслідків, не є самостійними належними та ефективними способами захисту, оскільки відповідні наслідки виникають безпосередньо із закону й не потребують дублювання у резолютивній частині рішення суду.
З огляду на викладене, в задоволенні зазначених вимог первісного позову необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачкою неналежного способу захисту.
Разом із тим нікчемність Договору як правочину не означає, що цей документ не може досліджуватися судом як письмовий доказ викладених у ньому заяв сторін та фактичних обставин, які існували на час його підписання, адже цей документ у сукупності з іншими матеріалами справи підтверджує, що сторони визнавали припинення спільного проживання, проживання малолітньої дитини разом із батьком, здійснення батьком основного повсякденного догляду та необхідність матері брати участь у матеріальному забезпеченні дитини.
Суд використовує зазначений документ не як самостійну підставу для примусового виконання договірного грошового зобов`язання, а як один із письмових доказів фактичних сімейних обставин у сукупності з актом, поясненнями свідків та позиціями сторін.
Щодо вимоги про повернення 30 000 грн.
 
ОСОБА_1 просить застосувати наслідки нікчемності Договору та стягнути з ОСОБА_2 30 000 грн, які вона протягом трьох місяців добровільно передавала на утримання малолітньої дитини.
Однак, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України мати і батько зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок виникає безпосередньо з факту материнства або батьківства та не залежить від наявності чи дійсності договору між батьками.
Отже, навіть за відсутності належно нотаріально посвідченого договору ОСОБА_1 мала і має встановлений законом обов`язок брати участь у матеріальному утриманні малолітнього ОСОБА_3 .
За статтею 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, а той із батьків, на ім`я якого вони виплачуються, розпоряджається ними виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Матеріали справи свідчать, що кошти передавалися позивачкою за первісним позовом саме як кошти на утримання дитини, яка фактично проживала разом із батьком та перебувала на його повсякденному утриманні. 
ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що кошти були передані як позика, аванс за іншим зобов`язанням, плата за послуги або для особистого збагачення ОСОБА_2 . 
Не надано також доказів того, що батько витратив отримані кошти не в інтересах малолітньої дитини, діяв недобросовісно, приховав їх призначення або шляхом обману спонукав матір до їх передання.
Частиною першою статті 1215 Цивільного кодексу України встановлено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності з боку набувача.
Позивачка не посилається на рахункову помилку при визначенні розміру платежів та не довела недобросовісності відповідача при отриманні коштів.
Навпаки, зі змісту первісної позовної заяви вбачається, що платежі здійснювалися нею добровільно, протягом трьох місяців, із чітким усвідомленням того, що вони передаються на утримання спільної малолітньої дитини.
Подальша зміна позивачкою правової оцінки письмового Договору не перетворює виконання нею законного обов`язку щодо утримання дитини на безпідставне збагачення другого з батьків.
Повернення матері коштів, уже сплачених на утримання дитини та використаних для забезпечення її потреб, суперечило б як положенням статті 1215 Цивільного кодексу України, так і найкращим інтересам дитини.
Тому в задоволенні вимоги первісного позову про стягнення 30 000 грн необхідно відмовити.
Щодо розірвання шлюбу.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 червня 2019 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 306. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом також установлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. Сторони проживають окремо, спільного господарства та спільного сімейного бюджету не ведуть, спільного побуту не мають, подружніх відносин не підтримують.
Відповідачка за зустрічним позовом проти розірвання шлюбу не заперечує та наміру на його збереження або відновлення сімейного життя не висловила.
Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За статтею 56 Сімейного кодексу України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо встановить, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них або їхніх дітей, що мають істотне значення.
В даному випадку, матеріали справи свідчать, що сім`я сторін фактично розпалася, а шлюб зберігається лише формально. Причиною розпаду сім`ї стали втрата взаєморозуміння, взаємної підтримки, спільності побуту та єдиного бачення щодо сімейного життя й виконання батьківських обов`язків. Збереження шлюбу за таких обставин не відповідатиме реальному стану відносин сторін та суперечитиме праву кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин.
З огляду на викладене, зустрічний позов щодо розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
Щодо припинення фактичних шлюбних відносин і спільного проживання.
 
Зі змісту Договору від 01 грудня 2024 року, пояснень сторін, акту про проживання дитини з батьком та письмових пояснень свідків убачається, що з 01 лютого 2025 року сторони остаточно припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та фактичні шлюбні відносини. 
Із зазначеної дати сторони проживають за різними адресами, не формують спільного бюджету, не здійснюють спільних витрат як подружжя, не ведуть спільного сімейного побуту та не підтримують відносин, притаманних подружжю. 
Малолітня дитина з цього часу постійно проживає разом із батьком та перебуває на його повсякденному догляді й утриманні.
Встановлення часу фактичного припинення шлюбних відносин має значення для правової визначеності у сімейних і майнових відносинах сторін, зокрема для оцінки правового режиму майна, яке кожен із них може набувати після фактичного припинення спільного проживання.
Заявлена вимога є взаємопов`язаною з вимогами про розірвання шлюбу, залишення дитини проживати з батьком і стягнення аліментів та випливає з тих самих фактичних сімейних правовідносин.
Оцінивши докази у сукупності, суд вважає доведеним, що з 01 лютого 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та фактичні шлюбні відносини.
Щодо залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком.
 
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу та окреме проживання одного з батьків не впливають на обсяг його прав і не звільняють від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі статтею 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом статей 157 і 160 Сімейного кодексу України питання виховання та проживання малолітньої дитини вирішуються батьками спільно та за їхньою домовленістю.
Суд установив, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично постійно проживає разом із батьком — ОСОБА_2 — за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявлена батьком вимога не спрямована на передачу дитини від матері батькові, примусову зміну фактичного місця проживання дитини або створення нового порядку її життя. Батько просить суд юридично зафіксувати вже існуючий порядок, відповідно до якого дитина проживає разом із ним, перебуває у сформованому та стабільному середовищі, а її повсякденне життя, догляд, побут і розвиток забезпечуються батьком.
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 сформулював правовий висновок, відповідно до якого за відсутності спору щодо того, з ким із батьків проживатиме неповнолітня дитина, суд може одночасно з вимогою про розірвання шлюбу вирішити питання про залишення дитини проживати разом із матір`ю або батьком.
У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 Верховний Суд зазначив, що вказівка у резолютивній частині рішення про залишення дитини проживати з одним із батьків не означає вирішення окремого позову про визначення місця проживання дитини, якщо суд лише констатує вже існуючий фактичний порядок і не змінює місце проживання дитини. 
Саме така ситуація має місце у даній справі.
ОСОБА_1 не заперечила факту постійного проживання дитини разом із батьком, не заявила вимоги про передачу дитини їй, не просила змінити фактичне місце проживання дитини та не надала доказів того, що проживання з батьком суперечить інтересам дитини.
Судом досліджено Акт про фактичне проживання малолітньої дитини разом із батьком, самостійне виховання та утримання дитини батьком від 20 травня 2026 року. Зі змісту Акту вбачається, що дитина постійно проживає разом із батьком, має належне місце для сну, одяг, взуття, засоби гігієни, іграшки, харчування та умови для відпочинку і розвитку. Дитина має охайний і доглянутий зовнішній вигляд, проживає у чистому, впорядкованому та придатному для малолітньої дитини житловому приміщенні. Саме батько організовує повсякденний режим дитини, її харчування, прогулянки, сон, лікування, медичний супровід, дозвілля, розвиток і безпеку. 
У своїх письмових поясненнях свідки підтвердили постійне проживання малолітньої дитини з батьком, належні житлово-побутові умови, охайний і доглянутий стан дитини, забезпеченість усім необхідним, щоденне здійснення батьком виховання, догляду та матеріального утримання, а також окреме проживання матері.
Суд оцінює Акт і пояснення свідків не ізольовано, а в сукупності з Договором від 01 грудня 2024 року, позиціями сторін, свідоцтвом про народження дитини та іншими матеріалами справи. 
Сукупність зазначених доказів є послідовною та взаємоузгодженою і підтверджує не лише формальне перебування дитини за адресою батька, а її постійне проживання з ним та здійснення батьком основного й безперервного обсягу повсякденних батьківських обов`язків.
Суд бере до уваги малолітній вік дитини, необхідність забезпечення безперервного догляду, стабільності середовища, передбачуваного режиму дня, емоційної безпеки та збереження звичних для дитини соціально-побутових умов. 
Зміна сформованого порядку проживання без установлених для цього підстав могла б створити для дитини невиправдану нестабільність. 
При цьому, залишення дитини проживати разом із батьком не позбавляє матір батьківських прав, не звільняє її від установлених законом обов`язків і не обмежує права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, якщо така участь відповідає найкращим інтересам дитини.
За таких обставин вимога про залишення малолітнього ОСОБА_3 проживати разом із батьком — ОСОБА_2 , який фактично самостійно здійснює його щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та утримання, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Щодо стягнення аліментів.
 
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За статтею 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.
За рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені у частці від доходу платника або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом із яким проживає дитина.
Відповідно до статей 182 та 184 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі суд враховує стан здоров`я і матеріальне становище дитини, матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей та утриманців, майна, грошових коштів та інші обставини, що мають істотне значення.
Судом установлено, що малолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом із батьком і перебуває на його повсякденному утриманні.
Батько щоденно несе витрати на харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, житло, лікування, медичний супровід, розвиток, відпочинок, дозвілля та інші потреби дитини.
Мати проживає окремо, а тому зобов`язана брати участь у матеріальному утриманні дитини незалежно від правової оцінки згаданого вище Договору, адже аліментний обов`язок відповідачки за зустрічним позовом виникає не з цього Договору, а безпосередньо із закону та факту материнства. 
При цьому визначення сторонами у письмовому документі щомісячної суми 10 000 грн не породжує самостійного договірного боргового зобов`язання через відсутність нотаріального посвідчення, однак може бути враховано судом у сукупності з іншими обставинами як підтвердження того, що сама мати на момент підписання документа усвідомлювала потреби дитини та погоджувалася з можливістю брати участь у її утриманні саме в такому розмірі.
Відповідачка за зустрічним позовом не надала суду доказів наявності обставин, які б об`єктивно унеможливлювали сплату аліментів у заявленому розмірі, не подала документів щодо тяжкого стану здоров`я, непрацездатності, утримання інших малолітніх дітей або інших обставин, що могли б бути підставою для істотного зменшення розміру аліментів.
Суд окремо зазначає, що сама по собі сплата аліментів або передача окремих коштів на утримання дитини не є підтвердженням повноцінної участі того з батьків, хто проживає окремо, у повсякденному житті та вихованні дитини. 
Сплата аліментів є виконанням установленого законом матеріального обов`язку. 
Реальне виховання й утримання малолітньої дитини охоплює щоденну присутність у її житті, організацію побуту, харчування, гігієни, режиму дня, лікування, розвитку, дозвілля, безпеки та емоційної підтримки, реагування на повсякденні потреби дитини й прийняття поточних рішень щодо її життя.
Саме цей постійний і безперервний обсяг обов`язків у цій справі фактично виконує батько.
Враховуючи вік дитини, її повсякденні потреби, проживання разом із батьком, обсяг витрат і немайнового догляду, який забезпечує батько, рівність обов`язків обох батьків, а також відсутність належних доказів неможливості сплати заявленої суми, суд вважає розмір аліментів у твердій грошовій сумі 10 000 грн. щомісячно обґрунтованим, розумним і таким, що відповідає найкращим інтересам дитини.
Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. 
Зустрічну позовну заяву подано 28 травня 2026 року, а тому аліменти підлягають стягненню з цієї дати і до досягнення дитиною повноліття. 
Визначення аліментів у твердій грошовій сумі не позбавляє кожну зі сторін права в майбутньому звернутися до суду з вимогою про зміну їх розміру в разі зміни матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я або виникнення інших істотних обставин.
Найкращі інтереси дитини.
 
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їхніх інтересів.
Найкращі інтереси малолітнього ОСОБА_3 у цій справі полягають у збереженні сформованого стабільного середовища проживання разом із батьком, забезпеченні безперервного догляду, передбачуваного режиму дня, належних побутових умов, емоційної безпеки та регулярної матеріальної участі матері.
Формальний підхід, за якого суд не врахував би фактичне проживання дитини з батьком і реальне виконання ним основного обсягу батьківських обов`язків, не відповідав би найкращим інтересам дитини.
Ухвалене рішення не спрямоване на усунення матері з життя дитини або звуження її батьківських прав, а має забезпечити юридичну визначеність уже сформованого порядку проживання дитини та належне виконання обома батьками своїх обов`язків.
З огляду на викладене, оцінивши кожний доказ окремо та всі докази у їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та про обґрунтованість зустрічних позовних вимог.
Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати підлягають розподілу пропорційно до задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено, понесені позивачкою за первісним позовом судові витрати відшкодуванню не підлягають, а з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за задоволеними вимогами.
На підстав викладеного, керуючись статтями 3, 7, 24, 56, 110, 112, 141, 150, 153, 157, 160, 179, 180, 181, 182, 184, 189, 191 СК України, статтями 15, 16, 203, 215, 216, 220, 1212, 1215 ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76–81, 89, 141, 193, 211, 223, 247, 258, 259, 263–265, 273, 430 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності Договору щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків від 01 грудня 2024 року, визнання відсутності правових наслідків зазначеного Договору та стягнення 30 000 грн — відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, встановлення факту припинення спільного проживання, ведення спільного господарства та фактичних шлюбних відносин, залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком і стягнення аліментів — задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований 14 червня 2019 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №306 – розірвати, та встановити, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та фактичні шлюбні відносиниз 01 лютого 2025 року.
Залишити малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адресою його фактичного проживання: АДРЕСА_2 , який самостійно здійснює її щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання, без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 10 000 (десять тисяч) гривень щомісячно, починаючи з 28 травня 2026 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1331 грн 20 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          С.С. Федоріщев