Справа № 161/564/26 | Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/858/26 | Доповідач: Федонюк  С. Ю.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником Пузіним Денисом Миколайовичем, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2026 року, 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 18 лютого 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 в електронній формі укладений договір №622618 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort». Договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором С606. Згідно із умовами кредитного договору кредитодавець надав позичальникові кредит у розмірі 10000 грн строком на 280 днів, процентна ставка становить 2,2% в день та застосовується в межах строку кредитування. Позивач зазначає, що кредитодавець свої зобов`язання за договором виконав та надав ОСОБА_1 кредит в обумовленому розмірі. Проте, в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, кредит не повернув, проценти за користування кредитом не сплатив.
Вказує, що 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу №01022024, відповідно до якого право грошової вимоги до боржника за вказаним кредитним договором перейшло до позивача. 
На момент переходу права грошової вимоги до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» розмір кредитної заборгованості становив 82130 грн, з яких: 10000 грн – прострочена заборгованість за тілом кредиту, 72130 грн – прострочена заборгованість за несплаченими відсотками.
Враховуючи наведене, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором №622618 про надання споживчого кредиту від 18 лютого 2023 року у розмірі 82130,00 грн, а також понесені по справі судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662 грн 40 коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 622618 від 18.02.2023 року в розмірі 71600 грн та 2321,05 грн судового збору та 3000 грн витрат на правничу допомогу.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. 
Зазначає, що в суді першої інстанції позивачем не було долучено доказів ідентифікації позичальника, що допомогло би встановити, що саме він створив обліковий запис, з якого відбувалося подальше укладення договору. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіна та пароля в системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договорів.
Також наголошує на недоведеності позивачем належними доказами факту здійснення переказу йому кредитних коштів, оскільки долучено лише копію інформаційного листа від ТОВ «Пейтек», що не є первинним бухгалтерським документом та не може виступати в суді як доказ, а слід було надати платіжну інструкцію про переказ коштів, оформлену відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.
Відповідач вважає, що суд не звернув уваги на те, що окрім недоведення позивачем права вимоги за даним кредитним договором, наявності додатків, які підлягають сумніву та перевірці, ще не вірним є розрахунок заборгованості за відсотками у розмірі 72130 грн, оскільки надання кредиту у сумі 10000 грн строком на 280 днів із відсотками за користування за кожен день 2,2% згідно з п. 1.5.1 кредитного договору є незаконним. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Крім того, згідно з розрахунком заборгованості, відсотки нараховуватись поза строком договору. У кредитному договорі вказано строк користування 280 днів, проте первісний кредитор нараховував проценти за 348 днів. Вважає позовні вимоги недоведеними.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказував, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, адже суперечить дійсним обставинам справи, а оскаржуване рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2026 року є законним та обґрунтованим. Вважає, що судом належним чином досліджено всі матеріали справи та вирішено спір у відповідності до законодавства.
ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» вважає аргументи, наведені апелянтом в апеляційній скарзі, безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконання зобов`язання за договором .
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи з огляду на ціну позову – 82130 грн.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить змінити, виходячи з таких мотивів.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 лютого 2023 року між TOB «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 622618, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 10000 грн зі сплатою процентів за користування коштами строком на 280 днів. Договір укладено в електронній формі (а.с.23-37).
Відповідно до пункту 1.5. договору тип процентної ставки-фіксована. Стандартна процентна ставка становить 2,2% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п 1.4. цього договору. Знижена процентна ставка 1,21% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач до 10 березня 2023 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Згідно із п. 1.5.3. договору розмір процентів за користування кредитними коштами може бути змінений у бік зменшення для споживача у випадку та на умовах, визначених у п.15.5.2. договору, зокрема, у випадку отримання споживачем знижки на стандартну процентну ставку. 
Відповідно до п 2.1. договору кошти кредит надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача включаючи реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 хх-хххх-6566.
В договорі вказується, що сторони домовилися про те, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного в п.п.5.3. договору.
У даній справі відповідач ОСОБА_1 заперечував факт укладення ним 18 лютого 2023 року з ТОВ «Селфі Кредит» в електронній формі кредитного договору № 622618 та отримання кредиту у розмірі 10000 грн, однак матеріалами справи дані заперечення спростовані.
На підтвердження укладення кредитного договору № 622618 від 18 лютого 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Селфі Кредит» позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором С606, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.
З довідки про ідентифікацію ТОВ «Селфі Кредит» установлено, що ОСОБА_1 прийняв та підтвердив умови кредитного договору №622618 від 18.02.2024, підписавши його шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором С606, відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Факт перерахування кредитних коштів підтверджується листом-повідомленням ТОВ «ПЕЙТЕК» від 20 жовтня 2025 року за №20251020-2249, відповідно до якого ТОВ «Селфі кредит» було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта на суму 10 000 грн. 
Судом також установлено, що відповідач ОСОБА_1 здійснив два платежі на погашення кредитної заборгованості, а саме 10 березня 2023 року - в розмірі 2420 грн та 03 квітня 2023 року - на суму 30 грн (а.с.38-39).
Отже, суд першої інстанції правильно не погодився з доводами про неукладеність даного кредитного договору.
З матеріалів справи видно, що 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу №01022024, відповідно до якого право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором перейшло до позивача (а.с.45-51). 
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11. 
Наявні у цій справі докази підтверджують факт набуття позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у встановленому законом порядку права вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту № 622618 від 18 лютого 2023 року, укладеним між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у своїх вимогах зазначало, що відповідач умови кредитного договору не виконав, кредит не повернув, проценти за користування кредитними коштами не сплатив, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 82130,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь товариства.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем документи в сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за цим договором, що свідчить про те, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, а тому дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, до якого перейшло право грошової вимоги, заборгованості за вказаним кредитним договором.
Разом з тим, відповідач у своїй апеляційній скарзі не погоджується із розміром заборгованості за процентами, вважаючи, що вона є неспіврозмірно і диспропорційно завищена відносно тіла кредиту та не відповідає нормам ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування».
З розрахунку, наданого позивачем, убачається, що станом на дату звернення позивача з позовом сума заборгованості відповідача становить 82130 грн, з яких: 10000 грн – прострочена заборгованість за тілом кредиту, 72130 грн – прострочена заборгованість за несплаченими відсотками.
Однак, визначаючи розмір відсотків, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції не звернув уваги, що строк кредитування становить 280 днів і закінчився 24 листопада 2023 року, а матеріали справи не містять доказів, що сторони змінювали узгоджений умовами договору строк користування кредитом. При цьому, позивач як кредитор не надав доказів, які би підтверджували, що сторони погоджували збільшення строку кредиту (із зазначенням нової дати повернення), а умови кредитного договору не містять положень щодо пролонгації кредитного договору. 
Отже, позивач здійснив нарахування відсотків у розмірі 72130 грн за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору (348 днів замість 280 днів), розрахунок яких було здійснено на підставі боргу за тілом кредиту за відсотковою ставкою: до 10.03.2023 – 1,21 %, а надалі - 2,2 %.
Проте, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відтак, проценти могли нараховуватися до 24 листопада 2023 року, як визначено п. 1.4. договору, а тому фінансова установа не мала права нараховувати проценти за користування кредитом поза строками кредитування. Разом з тим, як убачається з розрахунку заборгованості, проценти за користування кредитними коштами нараховані позивачем до 01 лютого 2024 року включно, тобто вже після закінчення строку кредитування.
Таким чином, беручи до уваги факт здійснення боржником платежу у визначений графіком платежів строк – 10 березня 2023 року, проценти, сплачені боржником за період перших 20 днів слід нараховувати за відсотковою ставкою 1,21 %.
Враховуючи наведене, проценти за користування кредитом після закінчення пільгового періоду підлягали нарахуванню лише у межах строку кредитування 260 днів за стандартною процентною ставкою 2,2% в день від суми кредиту, як це передбачено п. 1.5.1., тому їх розмір у даному випадку буде становити 57170 грн, з урахування подальшої сплати 30 грн на погашення боргу (10 000 грн х 2,2% х 260 днів – 30 грн). Даний розрахунок відсотків повністю узгоджується із умовами договору та графіком платежів.
Зважаючи на наведені розрахунки, здійснені апеляційним судом, остаточний розмір кредитної заборгованості, який у даному випадку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 67170,00 грн, з яких: 10000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 57170,00 грн - заборгованість за процентами.
Доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Частиною другою розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Разом з тим, слід зазначити, що спірний кредитний договір укладено 18.02.2023, строк кредиту 280 днів - з 18.02.2023 до 25.11. 2023, тобто договір укладено до набрання чинності норм про внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» (24 грудня 2023 року), а тому положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюються на нього.
Отже, посилання відповідача на ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче
кредитування» є безпідставним, оскільки на момент укладення кредитного договору відповідна норма у зазначеній редакції не діяла та не містила передбаченого відповідачем обмеження щодо нарахування процентів.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, належить змінити, зменшивши розмір кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за кредитним договором, до 67170,00 грн, що має наслідком часткове задоволення позову у цій справі. 
З огляду на наведене, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд у цій справі оскаржуване рішення суду змінює, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат. 
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на його користь з відповідача ОСОБА_1 відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 2050 грн, а з позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь відповідача у зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 918,53 грн.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати відповідача ОСОБА_1 , на якого покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю судових витрат позивачу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у розмірі, 1131,47 грн (2050 грн - 918,53 грн).
Крім того, визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, проте враховуючи часткове задоволення позову у цій справі та апеляційної скарги, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог та апеляційної скарги належить стягнути такі витрати у розмірі 2310 грн.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 10 вересня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником Пузіним Денисом Миколайовичем, задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2026 року у даній справі змінити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 622618 від 18 лютого 2023 року в розмірі 67170 (шістдесят сім тисяч сто сімдесят) гривень. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» витрати на сплату судового збору в розмірі 1131 грн (одна тисяча сто тридцять одна) гривня 47 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2310 грн (дві тисячі триста десять) гривень 40 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: