ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 серпня 2026 року | м. Дніпро | справа № 336/1092/26

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 18 червня 2026 року у справі №336/1092/26 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, в якому просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 6557679 від 24 січня 2026 року, винесену інспектором УПП в Запорізькій області Поплавською М.А., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП і накладено штраф 20400 грн; 
- закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, у зв`язку з недоведеністю факту вчинення ОСОБА_1 правопорушення та відсутністю складу правопорушення;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 18 червня 2026 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Рішення суду мотивовано тим, що спірна постанова про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 6557679 від 24 січня 2026 року не підлягає скасуванню, оскільки постанова Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року у справі № 209/4396/23 набрала законної сили 02 вересня 2023 року, тобто на день накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення він був позбавлений права керування транспортним засобом, тож у його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Твердження позивача про те, що він не керував транспортним засобом, не відповідають дійсності, оскільки згідно переглянутих судом відео з портативного відеореєстратора інспектора, наданого відповідачем до суду разом із відзивом на позов, встановлено, що позивач на місці зупинки визнавав факт керування ним транспортним засобом і зазначав свій напрямок руху (зокрема 06.32 хвилина відеозапису). 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, що вплинуло на правильність її вирішення. Зазначає про те, що відповідач не довів наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Відповідач не надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу. 
Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що посадовою особою відповідача складено постанову серії ЕНА № 6557679 від 24 січня 2026 року, згідно з якою ОСОБА_1 24 січня 2026 року о 03.30 годині у м. Запоріжжі на шосе Донецькому 4 км керував транспортним засобом Renault Megane Scenic д.н.з НОМЕР_1 , будучи позбавлений права керування ТЗ, чим порушив п. 2.1.а ПДР України, та позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20400 грн (а.с. 11).
Не погодившись із постановою серії ЕНА № 6557679 від 24 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, враховуючи положення частини 1 статті 308 КАС України, щодо розгляду справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 4 ст. 126 КУпАП передбачає, що керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Пункт 2.1.а ПДР України передбачає, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Статтею 40 Закону України «Про національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Так, частиною 1 цього Закону закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.
Тобто, належним доказом правопорушення є фотофіксація або відеофіксація вчиненого правопорушення.
На підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП відповідачем було надано до суду відеофіксацію, з якої судом з`ясовано, що працівником поліції зупинено транспортний засіб та при перевірці документів виявилося, що водієм був ОСОБА_1 (а.с. 56).
Зважаючи на те, що при встановленні особи водія працівником поліції було встановлено, що водієм транспортного засобу є ОСОБА_1 , що чітко прослідковується із розмови працівника поліції та позивача зафіксованих відеофіксацією вчинення правопорушення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом, не відповідають дійсності.
Між тим, слід зауважити, що при зупинці працівником поліції транспортного засобу та встановленні особи водія, ОСОБА_1 не заперечувався факт того, що він є водієм транспортного засобу.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовуються факт того, що ОСОБА_1 24 січня 2026 року о 03.30 годині у м. Запоріжжі на шосе Донецькому 4 км керував транспортним засобом.
Судом з`ясовано, що постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року у справі № 209/4396/23 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130, ст. 122-4, ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що ставить 34000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком три роки.
Пунктом 3 Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення затвердженого постановою КМУ від 17 грудня 2008 року № 1086 особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.
Постанова Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року у справі № 209/4396/23 набрала законної сили 02.09.2023.
Оскільки постанова у справі № 209/4396/23 набрала законної сили 02 вересня 2023 року та цією постановою позивача позбавлено права керування транспортними засобами строком три роки, колегія суддів вважає, що станом на 24 січня 2026 року позивач був особою позбавленою права керування транспортними засобами, що свідчить про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 18 червня 2026 року у справі №336/1092/26 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 18 червня 2026 року у справі №336/1092/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя С.В. Чабаненко 

суддя І.В. Юрко