ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1947/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Філінюк І.Г.
суддів: Таран С.В., Лічмана Л.В. 

секретар судового засідання – Чеголя Є.О.
за участю:
ТОВ «ШПІЦ ТРАК» - адвокат Фещенко І.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  
Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК»
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 
по справі №916/1947/25 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» 
до відповідача: Приватного підприємства «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ»
про стягнення 412 472,54 грн. 

суддя суду першої інстанції – Волков Р.В. 
місце винесення рішення: м. Одеса, Господарський суд Одеської області, пр.-т Шевченка, 29,
повний текст рішення складено та підписано: 16.02.2026

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ» про стягнення 412 472,54 грн, з яких: 312 914,90 грн заборгованості за Договором № ТЕО 05072023 від 05.07.2023; 14 275,91 грн інфляційного збільшення; 34 763,63 грн пені; 3 580,87 грн 3 % річних; 46 937,23 грн штрафу.
В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором транспортно-експедиторського обслуговування № ТЕО 05072023 від 05.07.2023, згідно якого позивач (експедитор) зобов`язався за плату та за рахунок відповідача (клієнта) виконати або організувати виконання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Вказує, що в рамках цього договору між сторонами укладалися заявки на організацію конкретних перевезень № 03122024 від 03.12.2024, № 03122024(1) від 03.12.2024 та № 18032024 від 18.12.2024. Позивач стверджує, що належним чином виконав свої договірні зобов`язання, виставив відповідачу рахунки на оплату та направив йому підписані зі свого боку акти надання послуг. Проте, як зазначає позивач, відповідач акти не повернув та не сплатив за виконані Товариством транспортно-експедиторські послуги.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Обґрунтування судового рішення.
Суд зазначив, що акти надання послуг відповідач не підписав, у зв`язку з чим належне виконання зобов`язань зі свого боку позивач доводить CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224.
Проте, як вбачається з вказаних CMR, ТОВ «ШПІК ТРАК» в них не згадується взагалі. Одержувачем вантажів за всіма трьома CMR є ТОВ «ГРІН КУЛ», яке на адвокатський запит представника позивача повідомило про те, що транспортно-експедиторські послуги, у тому числі за CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224 надавало ТОВ «ОДЕКС» на підставі Договору № 13-01/10 від 13.01.2022. 
Водночас суд встановив, що перевізником згідно CMR № 021988, № 02-031224 є ФОП Мельник Андрій Анатолійович (РНОКПП НОМЕР_1 ), а згідно CMR 01-181224 - ФОП Конько Іван Петрович (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Наявність договірних відносин ні з одержувачем вантажу, ні з його фактичними перевізниками, ні з ТОВ «ОДЕКС» позивач не довів.
Тобто, жодного доказу, що дозволив би встановити, що позивач є надавачем транспортно-експедиторських послуг за вказаними СMR матеріали справи не містять.
Так само матеріали справи не містять доказів отримання послуг, пов`язаних із перевезеннями за СМR № 021988, № 02-031224, № 01-181224, саме відповідачем.
Суд також зауважив, що податкові накладні, на які серед іншого посилається позивач, у даному конкретному випадку самі по собі не спроможні підтвердити надання позивачем транспортно-експедиторських послуг за Договором та заявками, оскільки інші матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що позивач відсутній у ланцюгу контрагентів щодо перевезення вантажу за CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 у справі №916/1947/25 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Скаржник зазначає, що зокрема, відповідно до пункту 2.1.1 Договору експедитор у разі необхідності укладає договори з виконавцями перевезення.
Водночас пункт 2.2.1 Договору передбачає право експедитора укладати договори з контрагентами з метою організації перевезення, однак не встановлює обов`язку розкривати такі правовідносини клієнту.
Таким чином, укладення договорів з іншими суб`єктами перевезення є правом експедитора, а не його обов`язком.
Умовами Договору не передбачено обов`язку експедитора надавати клієнту або суду підтвердження укладення договорів з іншими перевізниками чи субпідрядниками.
Так само у правах клієнта відсутнє право вимагати надання відповідної інформації.
Отже, висновок суду першої інстанції про необхідність підтвердження позивачем ланцюга перевізників не відповідає правовій природі транспортно-експедиторських відносин та не ґрунтується на вимогах законодавства.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у межах виконання договору між сторонами укладалися заявки на організацію перевезень, у яких були погоджені всі істотні умови відповідних перевезень, зокрема: вид та найменування вантажу; пункт відправлення та пункт призначення; вартість організації перевезення.
Зазначені заявки направлялися з електронної адреси директора відповідача, через яку здійснювалася комунікація між сторонами та обмін документами. 
Таким чином, заявки підтверджують досягнення сторонами домовленості щодо істотних умов організації перевезення та свідчать про наявність господарських правовідносин між сторонами.
Скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність належних доказі надання позивачем транспортно-експедиторських послуг не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи транспортно-експедиторської діяльності.
Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції. 
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Філінюк І.Г. судді Таран С.В., Лічман Л.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2026.
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/1947/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/1947/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “ШПІЦ ТРАК” на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 по справі №916/1947/25 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції. 
25.03.2026 матеріали справи №916/1947/25 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 по справі №916/1947/25.
Призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 по справі №916/1947/25 на 27.04.2026 о 13:30 год.
14.04.2026 до суду надійшов відзив Приватного підприємства «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ», відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. 
27.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю в іншому судовому засіданні. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» – задоволено. Відкладено розгляд справи №916/1947/25 на 01.06.2026 о 14:00 годині.
В судовому засіданні 01.06.2026 оголошено перерву до 07.07.2026.
Представник ТОВ «ШПІЦ ТРАК» в судовому засіданні 07.07.2026 доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Представник Приватного підприємства «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ» в судове засідання 07.07.2026 не з`явився. 
Відповідно до частини дванадцятої статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів переходить до розгляду апеляційної скарги по суті.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції. 
У матеріалах справи наявна копія Договору транспортно-експедиторського обслуговування № ТЕО 05072023 від 05.07.2023 (далі - Договір; т. 1 а.с. 16-20), згідно з п. 1.1. якого позивач (експедитор) зобов`язується за плату та за рахунок відповідача (клієнта) виконати або організувати виконання визначених умовами цього Договору послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу.
З пояснень представника позивача та його відповіді на відзив слідує, що як Договір, так і заявки, про які мова ітиме далі, сторони особисто не підписували, а обмінювалися ними за допомогою електронної пошти.
Договір може використовуватись для довгострокового систематичного надання послуг експедитора. Істотні умови Договору, необумовлені ним, встановлюються в заявці, яка є його невід`ємною частиною. В заявці сторони погоджують, зокрема, але не виключно, види та обсяг послуг експедитора, вид та найменування вантажу, розмір плати експедитору, пункти відправлення та призначення вантажу (п. 1.2. Договору).
Розрахунки здійснюються на умовах 100% передоплати відповідно до виставлених експедитором рахунків шляхом безготівкового переказу з рахунку клієнта на рахунок експедитора протягом 3 робочих днів з моменту надіслання рахунку електронною поштою (п. 4.1. Договору).
Експедитор погоджує перелік послуг з Клієнтом, оплата яких здійснюється за наявності письмового (факс, електронна пошта) підтвердження Клієнтом вартості даних послуг, тобто за наявності підписаної Сторонами заявки до цього Договору на виконання кожного перевезення (п. 4.5. Договору).
Строк дії Договору встановлюється з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і до 31.12.2023. При відсутності пропозицій про розірвання цього Договору за 20 календарних днів до терміну припинення його дії, такий Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік (п. 10.2. Договору).
Сторони домовились, що цей Договір, зміни, додатки до нього та інші документи, що стосуються умов даного Договору, підписані за допомогою засобів факсимільного зв`язку, електронних засобів зв`язку, мають юридичну силу до їх підтвердження оригіналами. При цьому оригінали вищезазначених документів мають бути передані не пізніше 5 календарних днів, з моменту їх відправлення засобами електронного зв`язку. Електронна копія документа вважається достовірною, якщо: повністю (без вилучень) відтворює оригінал документа, включаючи підпис уповноваженої посадової особи і печатку сторони; містить дату, час і місце відправлення; , прізвище, ім`я по-батькові, підпис і посаду особи, що направляє факсимільну копію; надіслана із зареєстрованих для факсимільного чи електронного зв`язку (та зазначених в факсимільній копії) телефонного номеру чи електронної адреси. У випадку ненадання стороною, яка направила достовірну копію, оригіналу документу, відображеного в такій копії, або надання оригіналу документу, відмінного від достовірної копії, що дійсно відображає волю сторін, достовірною вважається копія (п. 10.7. Договору).
Відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України сторони домовилися про використання факсимільного підпису представників сторін, при підписанні документів, що складаються на його виконання, а саме акти, листи та інші документи, окрім документів, використання факсиміле на яких заборонено законодавством. Крім того, відповідно до п. 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, документ може бути підписаний особисто, із застосуванням факсиміле, штампа, символу або іншим механічним чи електронним способом посвідчення. За визначенням терміну «факсиміле» - це точне відтворення будь-якого графічного оригіналу, в т.ч. підпису, фотографічним способом, печаткою іншою репродукцією; кліше, печатка, за допомогою яких можна багаторазово відтворювати власноручний підпис особи. Використовується, як правило, службовою особою, що за посадовими обов`язками повинна підписувати велику кількість документів листів та інших ділових паперів. Прирівнюється до власноручного (оригінального) підпису і має однакову з ним юридичну силу (п. 10.8 Договору).
Сторони прийшли до згоди, при виконанні умов Договору, у відповідності до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронні довірчі послуги», ст. 207 ЦК України, використовувати електронний документообіг. Первинні документи, які є такими згідно Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відправлені/отримані в електронному вигляді за допомогою модуля електронного документообігу в програмному забезпеченні «M.E.DOC IS», із застосуванням електронного цифрового підпису (ЕЦП), мають повну юридичну силу, породжують права та обов`язки для сторін, можуть бути подані до судових інстанцій в якості належних доказів і не можуть спростовуватися стороною, від імені якої вони були відправлені/отримані (п. 10.9 Договору).
У матеріалах справи містяться заявки до Договору, а саме:
1) № 03122024 від 03.12.2024 (т. 1 а.с. 15) з такими основними даними:
- дата завантаження: 03.12.2024;
- адреса завантаження: Гдиня;
- одержувач вантажу (найменування, адреса, контактна особа, контакти): м. Вінниця, вул. Неміровське шоссе, 213, ТОВ «Грин Кул»;
- адреса розвантаження та контакти: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 213, Грин Кул;
- вартість перевезення: 2650 доларів, рахунок буде виставлений у гривні, згідно курсу НБУ на момент завантаження;
- автомобіль/напівпричіп (марка, державний номер): НОМЕР_3 / НОМЕР_4 ;
- водій: Ткачук Микола.
2) № 03122024 (1) від 03.12.2024 (т. 1 а.с. 24) з такими основними даними:
- дата завантаження: 03.12.2024;
- адреса завантаження: Гдиня;
- одержувач вантажу (найменування, адреса, контактна особа, контакти): м. Вінниця, вул. Неміровське шоссе 213 ТОВ «Грин Кул»;
- адреса розвантаження та контакти: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 213, Грин Кул;
- вартість перевезення: 2650 доларів, рахунок буде виставлений у гривні, згідно курсу НБУ на момент завантаження;
- автомобіль/напівпричіп (марка, державний номер): НОМЕР_5 / НОМЕР_6 ;
- водій: Мельник Андрій.
3) № 18122024 від 18.12.2024 (т. 1 а.с. 28) з такими основними даними:
- дата завантаження: 18.12.2024;
- адреса завантаження: Гдиня;
- одержувач вантажу (найменування, адреса, контактна особа, контакти): м. Вінниця, вул. Неміровське шоссе, 213, ТОВ «Грин Кул»;
- адреса розвантаження та контакти: м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 213, Грин Кул; 
- вартість перевезення: 2200 доларів, рахунок буде виставлений у гривні, згідно курсу НБУ на момент завантаження;
- автомобіль/напівпричіп (марка, державний номер): НОМЕР_7 / НОМЕР_8 ;
- водій: ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що надав відповідачу транспортно-експедиторські послуги згідно вказаних заявок до Договору та виставив наступні рахунки на оплату послуг: № 2397 від 03.12.2024 на суму 110 362,17 грн, № 2398 від 03.12.2024 на суму 110 362,17 грн, № 2478 від 19.12.2024 на суму 92 190,56 грн (т. 1 а.с. 22, 26, 30).
У матеріалах справи також наявні підписані з боку позивача акти надання послуг: № 2397 від 10.12.2024, № 2398 від 11.12.2024 та № 2478 від 24.12.2024 (т. 1 а.с. 23, 27, 31).
Виконання зобов`язань за Договором зі свого боку позивач доводить міжнародними товарно-транспортними накладними CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224 (т. 1 а.с. 21, 25, 29).
Крім того, позивач склав та зареєстрував в ЄРПН податкові накладні № 120 від 10.12.2024, № 121 від 11.12.2024 та № 277 від 24.12.2024 (т. 1 а.с. 94-99).
02.04.2025 позивач направив відповідачу претензію № 31032025-2А від 31.03.2025 із вимогою сплатити заборгованість за Договором у загальному розмірі 312 914,90 грн та повернути підписані заявки №№ 03122024, 03122024 (1), 18122024 та акти №№ 2397, 2398, 2478 на поштову адресу Товариства.
Щодо іншого листування, яке наявне у матеріалах справи.
Як вбачається із наявних у матеріалах справи CMR, отримувачем вантажів є Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІН КУЛ».
24.06.2025 представник позивача направив до ТОВ «ГРІН КУЛ» адвокатський запит № 24062025-2А від 24.06.2025, в якому просив, серед іншого, надати інформацію та документи, що підтверджують факт здійснення перевезення та надання експедиторських послуг між ПП «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ» та ТОВ «ГРІН КУЛ» відповідно до CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224 (т. 1 а.с. 100-101).
У відповідь на вказаний адвокатський запит ТОВ «ГРІН КУЛ» листом від 04.07.2025 № 229 повідомило про відсутність договірних відносин з ПП «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ» щодо CMR № 021988, згідно якої перевезення вантажу здійснював ФОП Мельник Андрій Анатолійович, а експедитором виступала інша юридична особа, претензій до якої не було. Щодо інших CMR ТОВ «ГРІН КУЛ» не змогло надати інформацію у зв`язку з недостатністю ідентифікаційних даних (т. 1 а.с. 130).
15.07.2025 представник позивача направив до ТОВ «ГРІН КУЛ» ще один адвокатський запит № 15072025-2А від 15.07.2025, до якого додав копії CMR №№ 02-031224, № 01-181224. У цьому запиті адвокат повторно просив ТОВ «ГРІН КУЛ» надати інформацію та документи, що підтверджують факт здійснення перевезення та надання експедиторських послуг між ПП «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ» та ТОВ «ГРІН КУЛ» відповідно до CMR № 02-031224, № 01-181224 (т. 1 а.с. 131-132).
У відповідь на повторний адвокатський запит ТОВ «ГРІН КУЛ» листом від 22.08.2025 № 339 надало інформацію про те, що з метою виконання перевезень вантажів, у тому числі і по CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224, з експедитором ТОВ «ОДЕКС» було укладено Договір про надання транспортно-експедиторських послуг № 13-01/10 від 13.01.2022. Водночас ТОВ «ГРІН КУЛ» повідомило про відсутність інформації про договірні відносини між ТОВ «ОДЕКС» та його підрядниками. Також зазначило про відсутність претензій до ТОВ «ОДЕКС» у зв`язку з наданням останнім послуг по зазначеним CMR (т. 1 а.с. 146).
Копія Договору про надання транспортно-експедиторських послуг № 13-01/10 від 13.01.2022, укладеного між ТОВ «ГРІН КУЛ» та ТОВ «ОДЕКС», наявна у матеріалах справи (т. 1 а.с. 147-149).
08.09.2025 представник позивача направив до ТОВ «ОДЕКС» адвокатський запит № 08092025-2А від 08.09.2025, в якому просив надати інформацію та документи, що підтверджують факт здійснення перевезення та надання експедиторських послуг між ПП «ТРАНСЕКСПРЕС – ПІВДЕНЬ» та ТОВ «ОДЕКС» відповідно до CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224 (т. 1 а.с. 150-151).
У відповідь на вказаний адвокатський запит ТОВ «ОДЕКС» листом від 22.09.2025 № 01-2209/25 повідомило про відмову розкривати інформацію про своїх контрагентів (клієнтів/перевізників), оскільки їхні договори містять пункти про охорону комерційних інтересів сторін (т. 1 а.с. 164).
У матеріалах справи наявна також претензія відповідача № 1 за вих. № 4-270225, адресована позивачу, згідно якої відповідач повідомив про те, що при здійсненні перевезень, у тому числі за заявками № 03122024 від 03.12.2024, № 03122024 (1) від 03.12.2024, № 18122024 від 18.12.2024, відбулося несвоєчасне повернення контейнерного устаткування з вини перевізника, якого представляє позивач. Вказав, що загальна сума штрафів за несвоєчасне повернення контейнерного обладнання становить 68 811,16 грн (т. 2 а.с. 26).
Предметом позову є вимога Товариства про стягнення з Підприємства 312 914,90 грн основної заборгованості, 3 580,87 грн 3 % річних, 14 275,91 грн інфляційних втрат, 34 763,63 грн пені та 46 937,23 грн штрафу.
Джерала права та позиція Південно – західного апеляційного господарського суду.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначені Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність».
Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що транспортно-експедиторська діяльність – це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга – це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.
За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (частина перша статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»).
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується з юридично значущих фактів, які визначаються виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.
З огляду на те, що відповідачем заперечується факт існування у нього заборгованості за Договором транспортно-експедиторського обслуговування № ТЕО 05072023 від 05.07.2023, яка була заявлена Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» до стягнення у даній справі, апеляційний господарський суд вважає за необхідне першочергово встановити обставину наявності/відсутності такої заборгованості та її розмір (у разі наявності). Відповідна обставина має бути встановлена виходячи з наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які відображають реальні господарські операції за вказаним правочином, зміст таких операцій та вартість відповідних послуг (у випадку їх надання).
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.
Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на наступні документи: Договір транспортно-експедиторського обслуговування № ТЕО 05072023 від 05.07.2023, укладений між позивачем як експедитором та відповідачем як клієнтом, заявки до вказаного договору № 03122024 від 03.12.2024, № 03122024 (1) від 03.12.2024, № 18122024 від 18.12.2024, рахунки на оплату № 2397 від 03.12.2024, № 2398 від 03.12.2024, № 2478 від 19.12.2024, акти надання послуг № 2397 від 10.12.2024, № 2398 від 11.12.2024 та № 2478 від 24.12.2024, міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR) № 021988, № 02-031224, № 01-181224, податкові накладні № 120 від 10.12.2024, № 121 від 11.12.2024 та № 277 від 24.12.2024.
Отже позивач, виступаючи у спірних правовідносинах у якості експедитора, мав довести належними та допустимими доказами факт надання послуг з організації перевезень.
Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що, з огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом погодження заявки, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).
09.09.2006 набрав чинності Закон України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів».
Згідно з даним Законом Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.56 в м. Женеві (далі - Конвенція).
Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.
Згідно зі ст. 4 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.
Статтею 9 вказаної Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
Відповідно до частин 11, 12 ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.
Аналогічні вимоги містяться у ст. 6 Закону України «Про транзит вантажів», згідно з якою транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування. Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути, у тому числі, - міжнародна автомобільна накладна (CMR).
Так, товарно-транспортні накладні є основними транспортними документами, які визначають взаємовідносини між вантажовідправниками, вантажоодержувачами та автотранспортними підприємствами і організаціями. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений, зокрема, для бухгалтерського обліку матеріальних цінностей, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (ст. 47 Статут автомобільного транспорту).
Отже, первинним транспортним документом про факт надання послуги з перевезення вантажу є міжнародна автомобільна накладна CMR.
Як вбачається з матеріалів справи, акти надання послуг відповідач не підписав, у зв`язку з чим належне виконання зобов`язань зі свого боку позивач доводить CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224.
Проте, як вбачається з вказаних CMR, ТОВ «ШПІК ТРАК» в них не згадується взагалі. Одержувачем вантажів за всіма трьома CMR є ТОВ «ГРІН КУЛ», яке на адвокатський запит представника позивача повідомило про те, що транспортно-експедиторські послуги, у тому числі за CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224 надавало ТОВ «ОДЕКС» на підставі Договору № 13-01/10 від 13.01.2022. 
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, що перевізником згідно CMR № 021988, № 02-031224 є ФОП Мельник Андрій Анатолійович (РНОКПП НОМЕР_1 ), а згідно CMR 01-181224 - ФОП Конько Іван Петрович (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Наявність договірних відносин ні з одержувачем вантажу, ні з його фактичними перевізниками, ні з ТОВ «ОДЕКС» позивач не довів.
Тобто, жодного доказу, що дозволив би встановити, що позивач є надавачем транспортно-експедиторських послуг за вказаними СMR матеріали справи не містять.
Так само матеріали справи не містять доказів отримання послуг, пов`язаних із перевезеннями за СМR № 021988, № 02-031224, № 01-181224, саме відповідачем.
Отже, посилання позивача на наявні у матеріалах справи СМR як на докази належного виконання Договору та заявок колегія суддів вважає необґрунтованими.
Щодо податкових накладних, на які серед іншого посилається позивач, у даному конкретному випадку самі по собі не спроможні підтвердити надання позивачем транспортно-експедиторських послуг за Договором та заявками, оскільки інші матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що позивач відсутній у ланцюгу контрагентів щодо перевезення вантажу за CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224.
Зустрічна претензія відповідача (вих. № 4-270225), на яку посилається позивач, також не доводить факту надання позивачем послуг за Договором та заявками, оскільки претензія за своєю правовою природою не є тим документом, що фіксує факт здійснення господарських операцій.
Щодо адвокатських запитів, які надсилалися представником позивача після відкриття провадження у справі, місцевим господарським судом вірно зауважено, що з урахуванням предмета та підстав позову, позивач при зверненні до суду мав довести факт надання відповідачу експедиторських послуг та володіти необхідними доказами, а не розшукувати вже в процесі розгляду справи документи та осіб, які могли б підтвердити участь ТОВ «ШПІЦ ТРАК» у здійсненні відповідних перевезень.
Стосовно позиція скаржника, що він не зобов`язаний доводити ланцюг залучених осіб, колегія суддів зазначає, що предметом доказування є не сам ланцюг, а факт виконання позивачем зобов`язання перед відповідачем. Якщо позивач стверджує, що він організував перевезення через третіх осіб — останній зобов`язаний довести: факт залучення таких осіб; правову підставу їх залучення та зв`язок між їх діями та виконанням договору з відповідачем. 
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги та зауважує, що позивач, на якого процесуальним законом покладено обов`язок доказування обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, діючи розумно та обачливо, повинен був розуміти, що стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує, та, як наслідок, мав врахувати доказову силу міжнародної товарно-транспортної накладної CMR № 021988, № 02-031224, № 01-181224 в контексті відсутності в ній жодних ідентифікуючих ознак, які б свідчили про надання Товариством з обмеженою відповідальністю "ШПІЦ ТРАК" послуг з перевезення вантажу за замовленням відповідача. Позивач не надав до Господарського суду Одеської області доказів вжиття ним заходів, спрямованих на збирання документів/інформації в обґрунтування власної правової позиції, між тим в силу частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, беручи до уваги недоведеність позивачем факту надання відповідачеві послуг перевезення вантажу або організації його перевезення за Договором та заявками до нього, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права.
Висновки апеляційного господарського суду:
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення господарського суду за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено. 
За вказаних обставин оскаржуване рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2026 у справі №916/1947/25 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ШПІЦ ТРАК».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 08.07.2026.

Головуючий суддя Філінюк І.Г.

Суддя Таран С.В.

Суддя  Лічман Л.В.