Справа №589/2463/21 	
Номер провадження 22-ц/816/2265/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Черних О.М. (суддя-доповідач), суддів: Петен Я.Л., Замченко А.О.,
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кирилкін Радіон Олегович, на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Лєвши С.Л. (повний текст складений 13 квітня 2026 року), в цивільній справі № 589/2463/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
УСТАНОВИВ :
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2021 року ОСОБА_2 завернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 лютого 2018 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в іноземній валюті в сумі 27 000 доларів США зі сплатою відсотків щомісячно у розмірі 300 доларів США та зобов`язалася повернути вказану суму в строк до 01 квітня 2021 року, що підтверджується розпискою від 25 лютого 2018 року. 
Однак, в порушення умов договору ОСОБА_1 позичену суму коштів повернув частково в розмірі 2625 доларів США, не сплатив відсотки, внаслідок чого у нього виник борг перед позивачем, а саме: 24375 доларів США - сума основного боргу, 11700 доларів США - відсотки із розрахунку по 300 доларів США за кожен місяць за період з 01 березня 2018 року по 31 травня 2021 року (39 місяців).
Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 25 лютого 2018 року у розмірі 24375 доларів США, відсотки у розмірі 11700 доларів США та понесені ним судові витрати в розмірі 908 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 лютого 2018 року у розмірі 24375 доларів США, відсотки у розмірі 11700 доларів США та судовий збір в розмірі 908 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 8805 грн 48 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту укладення договору позики між сторонами із передачею позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 27000 доларів США та невиконання останнім в повній мірі своїх зобов`язань в частині повернення суми основного боргу до визначеного у розписці строку до 01 квітня 2021 року. При цьому, суд вважав обґрунтованими вимоги щодо стягнення відсотків, оскільки при укладенні розписки досягнуто домовленості щодо сплати відсотків у розмірі 300 доларів США в місяць протягом всього періоду. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кирилкін Р.О., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 25 лютого 2018 року відмовити.
Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції в порушення принципу змагальності не дав оцінку наданим стороною відповідача доказам а саме: наданим відповідачем графіком погашення позики, згідно якого відповідач фактично сплатив позивачу позику в розмірі 10500 доларів США, про що мається підпис позивача; аудіозапису розмови ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , відповідно до якої останній визнає факт часткового отримання в рахунок погашення позики коштів; висновок дослідження з використанням поліграфа, проведений з ОСОБА_1 .
Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано та однобічно оцінив зібрані докази, не вірно встановив фактичні обставини справи, що призвело до помилкового висновку.
Просив рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2026 року скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 25 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 25 травня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
Представник відповідача через систему «Електронний суд» подав відзив, в якому просив рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02.04.2026 залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано прийняв рішення, встановивши фактичні обставини на належних та допустимих доказах, які були досліджені в ході судового розгляду. 
Вказав, що докази, які були надані стороною відповідача суд вірно визнав недопустимими, виходячи з наступного. 
Так, оригінал доказу «графік погашення» відповідачем на вимогу суду не надано, а тому вважати його належним доказом підстави відсутні. При цьому, зазначив, що під час судового розгляду в суді першої інстанції було встановлено, що між сторонами позивачем та відповідачем був спільний бізнес і вони передавали кошти один одному за як за розписками, так і без них. 
З приводу аудіозапису розмови між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вказав наступне. Відповідно до ст. 31,32 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Наданий ОСОБА_1 аудіозапис є запис телефонної розмови і стосується приватної сфери життя позивача ОСОБА_2 , згоди на розголошення цих відомостей останній не надавав, як і нема рішення суду, яким ОСОБА_1 надано б було дозвіл.
Вказав, що опитування учасників процесу з використання поліграфа не відноситься до експертиз. 
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду учасники справи не з`явились.
Від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кирилкіна Р.О. надійшло повторно клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи, посилаючись на зайнятість у розгляді іншої справи в Київському окружному адміністративному суді. 
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Разом з тим, Верховний Суд вже неодноразово в своїх рішеннях, зокрема в постановах від 16.03.2026 у справі №128/1272/18, від 14.03.2025 у справі №203/3889/23, від 21.12.2023 у справі №686/23143/20, від 27.04.2020 у справі №802/562/18-а, від 21.06.2018 у справі №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
Колегія суддів враховує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи в якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності в справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явились. оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Мотиви з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
Згідно розписки від 25.02.2018, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяв в борг у ОСОБА_2 , 1978 року народження, гроші в сумі 27000 доларів США строком на три роки. Строк повернення боргу до 01.04.2021. За користування вказаними грошима нараховуються відсотки в розмірі 300 доларів США кожного місяця. (том 1, а.с.167).
Оригінал вказаної розписки досліджено у судовому засіданні першої інстанції.
12.02.2021 ОСОБА_1 направив лист ОСОБА_2 з приводу повернення останньому кошів, які були отримані ним під розписку 25.02.2018 строком до 25.02.2021 (а.с.14) .
З аналогічними повідомленнями ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_2 18.02.2021 (том 1, а.с.15).
19.02.2021 ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 повідомлення про те, що сума боргу, яку він був повинен сплатити ОСОБА_2 по розписці від 25.02.2018 становить 13850 доларів США, і запропонував зустрітись 23.02.2021 о 15-00, в магазині ДомВікон, за адресою: АДРЕСА_1 , для передачі решти коштів ( т. 1 а.с. 16) .
17.02.2021 ОСОБА_2 направив лист ОСОБА_1 в якому заначив свій банківький рахунок, куди запропонував останньому перерахувати кошти в грошовій одиниці гривня за курсом національного банку України на день повернення боргу (т.1 а.с.17).
Згідно розписки від 08.01.2021 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за розпискою від 25.02.2018 2625 доларів США ( т. 1 а.с. 64).
Даний факт не оспорюється сторонами 
Стороною відповідача були надані докази:
«графік виплат 27000-26.02.2018», згідно якого в довільній формі складена таблиця з двох колонок: в першій зазначена «тело», дата сума в грошовій одиниці долар, а в іншій - сума в грошовій одиниці та підпис ( т. 1 а.с. 65)
Диск запису розмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 84) 
Висновок за результатами дослідження поліграфа від 09.08.2023, згідно якого особа щодо якої проводилось дослідження – ОСОБА_1 , свідчення якого про те, що він 26.02.2018 повернув ОСОБА_2 кошти в розмірі 17000 доларів США та свідчення про те, що він у період з квітня 2018 року до лютого 2020 року сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10500 доларів США є достовірними (т.1 а.с. 86-94)
2. Мотивувальна частина
Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Законність рішення в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за відсотками колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.
Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
Так, зі змісту дослідженої судом розписки вбачається, що 25.02.2018 ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 27 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.04.2021 та згідно розписки сторони домовились, що ОСОБА_1 буде сплачувати відсотки за весь час користування коштами у розмірі 300 доларів США за кожен місяць, проти чого фактично сторони не заперечують. Розписка складена особисто ОСОБА_1 із зазначенням інформації про осіб (прізвище ім`я та по батькові позичальника та позикодавця), їх паспортних даних, суми отриманих коштів та обов`язку позичальника повернути грошові кошти, дату складання та підписи сторін.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку, що вказана розписка має всі необхідні дані (реквізити), які має містити договір позики (дані про позичальника та позикодавця, суму позики; дані про отримання позики та про обов`язок позичальника повернути позику).
Оригінал вказаної розписки зберігається у позивача ОСОБА_2 , як позикодавця та був досліджений в суді першої інстанції, що свідчить про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення боргу.
Факт укладення договору позики від 25.02.2018 та отримання грошових коштів у розмірі, зазначеному у розписці, відповідачем ОСОБА_1 не заперечується.
Сторонами не заперечується і факт часткового погашення позики в розмірі 2625 доларів США, що підтверджується розпискою написаною власноруч ОСОБА_2 , копія якої була досліджена в суді першої інстанції. 
Відтак, суд першої інстанції установивши, що факт укладення договору позики та отримання відповідачем ОСОБА_1 борг від ОСОБА_2 грошових коштів, часткового погашення ОСОБА_1 ОСОБА_2 , підтверджується розписками від 18.02.2018 та від 08.01.2021, дійшов правильного висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин, зобов`язання за якими позичальник не виконав, та у зв`язку з цим про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором позики.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги надані стороною відповідача докази про повернення боргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Разом з цим, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року 154/3443/18, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21 та інші).
Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 в справі № 522/22023/16-ц (провадження № 61-11419св18) зазначено, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного постанові від 29 серпня 2018 року в справі № 910/23428/17, під час оцінки достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) викладено висновок, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно зі статями 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
ОСОБА_2 довів правомірність і обґрунтованість заявлених ним вимог належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, яким надано судом правову оцінку.
Натомість відповідач ОСОБА_1 , всупереч покладеному на нього процесуального обов`язку доказування обставин, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позову, не надав суду відповідних доказів.
Так, у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, на яку посилається апелянт, зазначено, що зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки…наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Матеріли справи не містять жодних доказів (боргової розписки із зазначенням на ній про повернення оспорюваних сум, або розписки кредитора згідно зі ст. 545 ЦК України) на підтвердження вказаних доводів про повернення позики.
При цьому колегія суддів, звертає увагу на те, що суд дійшов вірного висновку про визнання доказів, а саме: «графік погашення» та аудіозапису розмови ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , недопустимими, оскільки вони зібрані з порушенням чинного законодавства. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в якості доказу «графік платежів» надав суду копію, разом з тим даний доказ колегія суддів не може визнати належним, з наступних підстав.
Колегія суддів звертає увагу, що наданий позивачем «графіка платежів», містить таку назву: «Графік виплат Феде» 7000-26.02.2018 та колонки з датами та підписами. Проте, у ньому повністю відсутні головні ідентифікуючі ознаки самого зобов`язання: немає жодного посилання на спірну розписку, її грошовий еквівалент чи специфічні умови виникнення боргу.
Колегія суддів наголошує, що грошові кошти є взаємозамінними родовими речами. За відсутності у тексті документа чіткої прив`язки до конкретного правочину, сам лише факт фіксації певних сум чи намірів у графіку не доводить, що ці розрахунки стосуються саме тієї розписки, яка стала підставою для звернення до суду. Названий документ не дозволяє суду встановити, на виконання яких саме боргових зобов`язань були зроблені дані виплати.
Крім того, зі змісту «графіку платежів» кошти сплачувались « ОСОБА_4 », в той час ім`я позивача - ОСОБА_5 . 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання аудіозапису розмови між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недопустимим, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 31,32 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Наданий ОСОБА_1 аудіозапис є запис телефонної розмови і стосується приватної сфери життя позивача ОСОБА_2 , згоди на розголошення цих відомостей останній не надавав, як і відсутнє рішення суду. 
Щодо висновку дослідження з використанням поліграфа, проведений з ОСОБА_1 , колегія суддів звертає увагу на наступне. 
Висновок експерта (зокрема, за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа) є рівноцінним засобом доказування у справі поряд з іншими письмовими, речовими й електронними доказами, а оцінка його як доказу здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 89 ЦПК України.
Разом з тим, висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа не спростовує як факту отримання позичальником коштів, так і наявності утвореної заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором позики. Такий висновок сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду. 
Верховний Суд зазначає, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по суті розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
В постанові Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 589/4601/21 (провадження № 61-13788св23) зазначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, визначеними ЦПК України. Тобто висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі поряд з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його як доказу здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 89 ЦПК України.
Відтак, посилання апелянта на той факт, що під час проходження ним дослідження поліграфом було встановлено, що його свідчення про повернення боргу є достовірними будь-якими іншими доказами не підтверджено, а тому не має доказового значення в розумінні статті 545 ЦК України.
Твердження апелянта про повернення позивачу боргу за договором позики та ненадання останнім розписки про отримання таких коштів є неспроможними та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позичальником не надано жодних доказів на підтвердження ухилення кредитора (позивача) від прийняття належного виконання від апелянта відповідного грошового зобов`язання (прострочення кредитора).
Отже, відповідачем не доведено належними та достатніми доказами повернення повної суми боргу або її частини позивачу, оскільки оригінал розписки про отримання позики у ОСОБА_1 відсутній, натомість він є у позивача.
Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 36075 доларів США.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду -без змін.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кирилкін Радіон Олегович, залишити без задоволення.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції - Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 14 липня 2026 року.

Головуючий -  	О.М. Черних	

Судді: Я.Л. Петен 

А.О. Замченко