ПОДІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 505/2839/23
Провадження № 2/505/648/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року          місто Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді    Дзюбинського А.О.,
за участі:
секретаря судового засідання    Антонюк Ю.А.,
представника позивача   Рог А.С.,
представника відповідача   Килівника Р.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Подільського міськрайонного суду Одеської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати,
ВСТАНОВИВ:
До Подільського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.
Стислий виклад позицій учасників справи
Позиція позивача
Позивач зазначає, що перебуває у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця» на підставі строкового трудового договору від 02.12.2021, укладеного до 02 грудня 2024 року. Наказом АТ «Українська залізниця» від 04.05.2022 № 483/ос, починаючи з 30.05.2022 дію її трудового договору було призупинено до припинення або скасування воєнного стану.
На обґрунтування позову позивач посилалася на те, що про видання зазначеного наказу вона належним чином повідомлена не була та дізналася про нього лише у червні 2023 року після отримання відповіді на адвокатський запит. На її думку, відповідач не довів існування передбачених статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підстав для призупинення дії трудового договору, оскільки не існувало абсолютної неможливості одночасно надавати їй роботу та виконувати трудові обов`язки. Позивач стверджувала, що мала можливість і бажання продовжувати виконувати свої трудові функції, а відповідач не запропонував їй переведення на іншу роботу чи дистанційну форму роботи.
Крім того, позивач вказувала, що наказ № 483/ос не відповідає вимогам частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки не містить усіх обов`язкових реквізитів, зокрема відомостей, які індивідуалізують працівника, конкретного обґрунтування неможливості виконання трудових обов`язків саме нею, а також відомостей про погодження наказу з військовою адміністрацією. Також зазначала, що відповідач не надав належних доказів повідомлення її про призупинення дії трудового договору.
Позивач наголошувала, що внаслідок незаконного, на її думку, призупинення дії трудового договору була позбавлена можливості отримувати заробітну плату, сплачувати єдиний соціальний внесок та реалізовувати гарантоване Конституцією України право на працю. При цьому зазначала, що є одинокою матір`ю двох малолітніх дітей, а відсутність заробітку негативно вплинула на її матеріальне становище та можливість отримання державної соціальної допомоги.
Позивач просила визнати незаконним і скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 04.05.2022 № 483/ос та додаток до нього в частині, що стосується її, поновити дію трудового договору та стягнути з відповідача належну заробітну плату й інші належні виплати за період з дня призупинення дії трудового договору до дня поновлення його дії.
Позиція відповідача
Представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» Килівником Р.С. подано відзив на позов, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову повністю.
Так, позивач пропустила встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. На думку відповідача, про призупинення дії трудового договору позивач була обізнана щонайменше з 25.07.2022, коли звернулася до АТ «Укрзалізниця» із заявами про поновлення трудового договору. Крім того, на її електронну адресу щомісячно надсилалися розрахункові листки, з яких вбачалося, що з червня 2022 року заробітна плата не нараховувалася саме у зв`язку з призупиненням дії трудового договору. Незважаючи на це, до суду позивач звернулася лише 19.07.2023, тобто після спливу передбаченого законом строку.
Також відповідач вказував, що наказ від 04.05.2022 № 483/ос прийнято відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та був зумовлений військовою агресією російської федерації проти України, яка призвела до істотного скорочення обсягів господарської діяльності товариства, значних матеріальних втрат та неможливості забезпечення окремих працівників роботою.
Зазначав, що Департамент внутрішнього аудиту та контролю, у якому працювала позивач, фактично припинив виконання своїх функцій, оскільки плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувалися. Починаючи з 24.02.2022 позивач перебувала у простої, а згодом, у зв`язку з відсутністю можливості забезпечити її роботою, дію трудового договору було призупинено. При цьому призупинення застосовано до всіх працівників відповідного структурного підрозділу, а можливість тимчасового переведення позивача на іншу роботу була відсутня.
Відповідач наголошував, що стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не вимагає повного припинення діяльності підприємства як єдиної підстави для призупинення дії трудового договору. Достатньою є неможливість забезпечити конкретного працівника роботою внаслідок військової агресії та спричинених нею організаційних і економічних наслідків. 
Щодо вимоги про стягнення заробітної плати відповідач зазначав, що призупинення дії трудового договору не є звільненням або переведенням працівника на іншу роботу, а тому положення статті 235 КЗпП України про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу до спірних правовідносин не застосовуються. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» обов`язок щодо відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору покладається на державу, яка здійснює військову агресію проти України.
Окремо відповідач зазначав, що навіть у разі задоволення позову розрахунок середнього заробітку, поданий позивачем, є неправильним, оскільки здійснений із порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, а також не враховує передбачене статтею 235 КЗпП України обмеження щодо можливості стягнення середнього заробітку не більше ніж за один рік.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 19.07.2023 справу передано для розгляду судді Івінському О.О. 
Ухвалою судді Івінського О.О. від 01.11.2023 позовну заяву залишено без руху.
15.11.2023 представником позивача адвокатом Світличним О.С. подано до суду заяву про усунення недоліків позову.
Ухвалою судді Івінського О.О. 12.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі.
19.06.2024 представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» Килівником Р.С. подано відзив на позов.
08.08.2024 представником позивача адвокатом Світличним О.С. подано письмові пояснення у справі.
19.03.2025 представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» Килівником Р.С. подано клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою суду від 20.03.2025 провадження у справі № 505/2839/23 зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 758/4178/22.
26.05.2025 представником позивача адвокатом Рог А.С. подано заяву про відновлення провадження у справі.
Ухвалою суду від 17.10.2025 відновлено провадження у справі.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2026 вказана справа передана для розгляду судді Дзюбинському А.О.
Ухвалою судді Дзюбинського А.О. від 06.05.2026 цивільну справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У судовому засіданні 09.07.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, оголошено про дату проголошення судового рішення - 14.07.2026.
Судовий розгляд
Представник позивача адвокат Рог А.С. у судовому засіданні підтримала вимоги позову та просила його задовольнити. Просила стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 542 578,40 грн відповідно до розрахунку, здійсненого позивачем. 
Представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» Килівник Р.С. у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Додатково просив звернути увагу, що договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця», є строковим до 02.12.2024. 
Крім того, позивачем здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу із порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, а також не враховано передбачене статтею 235 КЗпП України обмеження щодо можливості стягнення середнього заробітку не більше ніж за один рік.
Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини
Судом встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) № 2310/ос від 30.11.2016 ОСОБА_1 прийнято з 01.12.2016 на посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління аудиту та контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту аудиту та контролю за переведенням з регіональної філії «Одеська залізниця».
Згідно з наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу № 2039/ос від 18.08.2017 ОСОБА_1 з 21.08.2017 переведена на посаду старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.
Згідно з наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу № 1029/ос від 13.05.2019 ОСОБА_1 з 14.05.2019 переведена на посаду заступника начальника відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.
Згідно з наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу № 3004/ос від 03.12.2021 ОСОБА_1 з 03.12.2021 до 02.12.2024 переведена на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.
02.12.2021 між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Українська залізниця» укладено трудовий договір № 750-2021.
Відповідно до пункту 1.1. договору, цей договір укладено відповідно до статті 23 КЗпП України та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах ОСОБА_1 та за її заявою до 02.12.2024. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 статті 21 КЗпП України.
Згідно із витягом із наказу № Ц-42/6-В від 24.02.2022 «Про запровадження режиму простою» встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» відповідно до додатка 1, зокрема, і для ОСОБА_1 . Період простою з 24.02.2022 по 28.02.2022.
24.02.2022 підписаний Акт простою, згідно зі змістом якого з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі.
Згідно зі змістом витягу із наказу № Ц-42/12-В від 24.03.2022 «Про внесення змін до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 № Ц-42/6-В» внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 № 42-/6-В «Про запровадження режиму простою», викладено його у новій редакції, а саме: період простою з 24.02.2022 по 28.02.2022, з 01.03.2022 по 31.03.2022.
Листом за вих. № ЦВА-18/136 від 27.04.2022 Члену правління АТ «Укрзалізниця» надано перелік працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, з якими пропонується призупинити дію трудових договорів на період військового стану, у зв`язку з неможливістю надання роботи працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю внаслідок критичного зменшення обсягів робіт через військову агресію російської федерації проти України
Наказом АТ «Укрзалізниця» з особового складу № 483/ос від 04.05.2022 припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у Додатку 1 до цього наказу. Призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у Додатку 1 до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, у порядку та строки, передбачені чинним законодавством України. 
Відповідно до витягу з додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04.05.2022 № 483/ос, до списку працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, з якими призупиняється дія трудових договорів внесено ОСОБА_1 .
Згідно зі змістом витягу із наказу № Ц-42/38 від 11.07.2022 «Про внесення змін до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 № Ц-42/6-В» внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 № 42-/6-В «Про запровадження режиму простою» (зі змінами), викладено його у новій редакції, а саме: період простою з 24.02.2022 по 28.02.2022, з 01.03.2022 по 31.03.2022, з 01.04.2022 по 30.04.2022, з 01.05.2022 по 05.05.2022.
25.07.2022 ОСОБА_1 звернулася із заявою до голови правління АТ «Укрзалізниця» Камишіна О.М., яка зареєстрована 03.08.2022 за вх. № 336/0/79-22, про поновлення дії її трудового договору з 30.05.2022 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, а саме: статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, та відповідно до коментаря Міністерства економіки України і роз`яснення Державної служби України з питань праці, та оплатити їй час простою не з вини працівника з 01.04.2022 згідно зі статтею 113 КЗпП України.
У відповіді від 12.08.2022 № ЦЦУП-11/167, адресованій позивачці, АТ «Укрзалізниця» зазначило, що відновлення дії трудового договору є можливим і в період дії воєнного стану, якщо будуть наявні процеси, функції і завдання для виконання, що надасть змогу забезпечити її роботою.
Відповідно до довідки про доходи від 05.06.2024 № 269, виданій ОСОБА_1 , загальна сума доходу за період з січня 2022 року до лютого 2022 року склала 71 605,16 грн, зокрема, в січні 2022 року дохід склав - 40 551,41 грн, а в лютому - 31 053,75 грн.
На утриманні позивача перебувають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відомості про батька дітей внесені до актових записів про народження відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Отже, судом встановлено, що змістом спірних правовідносин у цій справі є правовідносини, пов`язані із правомірністю призупинення Акціонерним товариством «Українська залізниця» дії трудового договору, укладеного із позивачкою ОСОБА_1 , на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також похідні від цього вимоги про визнання незаконним та скасування відповідного наказу в частині, що стосується позивача, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати й інших належних виплат за період призупинення його дії.
Норми права, які застосовував суд, мотиви суду
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
У статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових правовідносин з ініціативи роботодавця 1982 року визначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного чи надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зараз і надалі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У ч. 3 ст. 1 цього ж Закону визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2025 у справі № 758/4178/22 зазначено, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» стосовно того, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію. Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону. 
Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення
Судом встановлено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї роботи та продовжувало здійснювати свій основний вид діяльності. Дію трудових договорів було призупинено вибірково з окремими працівниками, включаючи позивача. Доказів пропонування ОСОБА_1 іншої роботи, іншого порядку виконання трудової функції матеріали справи не містять.
Також відповідачем не доведено, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», в якому працювала позивач, не здійснював свій основний вид діяльності.
Відповідно до вимог КЗпП України та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» неможливість виконання працівником посадових завдань за умови надання роботодавцем такої роботи призводить до наслідків, які не є тотожними підставі для призупинення дії трудового договору за умови подальшого провадження господарської діяльності роботодавцем. Визначальним для визнання законності наказу про призупинення дії трудового договору є саме доведення у встановленому законом порядку саме фактів неможливості як виконання працівником роботи, так і відсутність такої у роботодавця.
Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача, яка обіймала посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, роботою.
З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що оскільки АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану, і судом не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість роботодавця виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, а саме що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, суд дійшов висновку про незаконність оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем.
Щодо стягнення середнього заробітку за час перебування у вимушеному прогулі 
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.
Водночас ч. 9 ст. 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Це ж право визначене також частиною третьою ст. 65 Закону України «Про правотворчу діяльність».
Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Суд бере до уваги, що Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не врегульовано питання способу компенсації працівникові втрати заробітку у випадку, коли призупинення дії трудового договору в подальшому визнано судом незаконним. Водночас незаконне призупинення дії трудового договору призводить до тих самих правових наслідків, що й незаконне звільнення, відповідно до яких працівник всупереч закону позбавляється можливості виконувати трудову функцію, отримувати заробітну плату та реалізовувати гарантоване ст. 43 Конституції України право на працю.
Таким чином, у спірних правовідносинах існує прогалина у правовому регулюванні, оскільки закон не визначає способу відновлення майнових прав працівника у разі незаконного призупинення дії трудового договору. За таких обставин відповідно до частини дев`ятої статті 10 ЦПК України суд застосовує аналогію закону, тобто норму, яка регулює подібні за змістом правовідносини.
Найбільш подібними до спірних є правовідносини, врегульовані частиною другою статті 235 КЗпП України. Як і при незаконному звільненні, працівник не мав можливості виконувати роботу виключно внаслідок протиправних дій роботодавця, а тому поніс втрати у вигляді неодержаного заробітку. У зв`язку із цим саме положення статті 235 КЗпП України найбільш повно забезпечують відновлення порушеного права працівника та відповідають принципу ефективного судового захисту.
Суд також враховує, що застосування загальних положень цивільного законодавства про відшкодування шкоди (статті 22, 1166 ЦК України) не є належним способом захисту у даному випадку, оскільки спір виник із трудових правовідносин, а середній заробіток за час вимушеного прогулу не є цивільно-правовими збитками чи деліктною відповідальністю роботодавця. Він має спеціальну природу та є гарантією відновлення порушеного права працівника на оплату праці, який незаконно був позбавлений можливості виконувати свої трудові обов`язки.
Разом з тим, поновлення дії трудового договору має ретроспективний характер і спрямоване на усунення наслідків незаконного призупинення його дії до моменту припинення трудових відносин у зв`язку із закінченням строку договору.
Саме тому застосування за аналогією частини другої статті 235 КЗпП України є найбільш близьким до спірних правовідносин, забезпечує повне поновлення порушених трудових прав позивача та узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 21.06.2023 справі № 149/1089/22, від 31.01.2024 у справі № 161/8196/22, від 27.03.2024 у справі № 753/12518/22, від 06.11.2024 у справі № 359/6714/23.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)).
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Установлено, що дію трудового договору з позивачем було призупинено з 30.05.2022.
Тобто, розрахунковим періодом є березень та квітень 2022 року. У цей час позивач перебувала у простої.
У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач була залучена до роботи в період простою.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата для оплати часу вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Подією, з якою у даному випадку пов`язується виплата середнього заробітку, є незаконне призупинення дії трудового договору, яке відбулося з 30.05.2022. Отже, формально розрахунковим періодом є березень та квітень 2022 року.
Разом із тим матеріалами справи встановлено, що протягом зазначеного періоду позивач перебувала у простої, запровадженому роботодавцем, трудові обов`язки не виконувала та фактично не мала відпрацьованих днів, які відповідно до Порядку № 100 можуть бути покладені в основу обчислення середньої заробітної плати. Доказів виконання позивачем роботи у березні чи квітні 2022 року матеріали справи не містять.
Порядок № 100 спрямований на визначення середнього заробітку виходячи із фактично відпрацьованого працівником часу та отриманого за цей час заробітку. Тому у випадку, коли в останніх двох календарних місяцях, що передують відповідній події, працівник не мав фактично відпрацьованого часу з незалежних від нього причин, для обчислення середньої заробітної плати застосовується найближчий попередній період, у якому працівник фактично виконував роботу та отримував заробітну плату.
Відповідно до з матеріалів справи, останнім таким періодом є грудень 2021 року та січень 2022 року, коли позивач виконувала свої трудові обов`язки та отримувала заробітну плату у повному обсязі. Саме ці місяці відображають її звичайний заробіток до виникнення обставин, що унеможливили подальше виконання роботи.
Такий підхід відповідає меті Порядку № 100, який покликаний забезпечити збереження працівникові середнього заробітку, максимально наближеного до його звичайної оплати праці, а також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 27.03.2024 у справах № 753/12518/22 та № 507/1435/22, а також від 23.07.2025 у справі № 545/2504/23, у яких зазначено, що за відсутності у працівника фактично відпрацьованого часу в розрахунковому періоді через простій або інші незалежні від нього обставини розрахунок середньої заробітної плати здійснюється виходячи з найближчого попереднього фактично відпрацьованого періоду.
Так, відсутність спеціального способу компенсації не може позбавляти працівника ефективного судового захисту.
Відповідно до довідки № 269 від 05.06.2024, ОСОБА_1 за січень 2022 року була нарахована заробітна плата у розмірі 40 551,41 грн, а за лютий 2022 року - 31 053,75 грн. Середньоденна заробітна плата становить 1 989,30 грн.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2022 по 07.07.2023 становить: 1 989,30 (розмір середньоденної заробітної плати) х 290 (кількість робочих днів за час вимушеного прогулу) = 576 897,00 гривень.
Так, ОСОБА_1 просила суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, надавши наступний розрахунок:
Середня заробітна плата за грудень 2021 року (з урахуванням, що входить до виплат) складає 39 665,99 грн, що складається з: 24 962,57 грн - оклад; 9 985,03 грн - вислуга років; премія 4 718,39 - премія. Відпрацьованих годин у грудні 2021 року складає 173,25.
Середня заробітна плата за січень 2022 року (з урахуванням, що входить до виплат) складає 36 400,00 грн, що складається з: 26 000,00 - оклад; 10 400,00 - вислуга років. Відпрацьованих годин у січні 2022 року складає 152,00.
39 665,99 грн + 36 400,00 грн = 76 065,99 грн - середня заробітна плат за 2 (два) відпрацьовані місяці.
76 065.99 грн /(173,25 + 103,75) = 233,87 - середня заробітна плат за 1 робочу годину.
Позивач повинен був відпрацювати (290 робочі дні):
2 робочі дні у травні місяці 2022 року (з дати призупинення, а саме з 30 по 31 травня) -
16,5 годин;
22  робочі дні у червні місяці 2022 року - 176,5 годин;
21  робочий день у липні місяці 2022 року - 167 годин;
23  робочі дні у серпні місяці 2022 року - 184,75 годин;
22  робочі дні у вересні місяці 2022 року - 175,25 годин;
21  робочий день у жовтні місяці 2022 року - 168,25 годин;
22  робочі дні у листопаді місяці 2022 року - 176,5 годин;
22 робочі дні у грудні місяці 2022 року - 175,25 годин;
22  робочі дні у січні місяці 2023 року - 176,50 годин;
20 робочих днів у лютому 2023 року - 160 годин;
23  робочі дні у березні місяці 2023 року - 183,5 годин;
20 робочих днів у квітні місяці 2023 року - 160 годин;
23 робочих днів у травні місяці 2023 року - 184,74 годин;
22 робочі дні у червні місяці 2023 року - 175,25 годин;
5 робочих днів у липні місяці 2023 року ( з 01 по 07 день подання позовної заяви) - 40 годин.
Тобто, позивач недоотримав від відповідача заробітну плату за 2 320 робочих годин (290 робочих днів).
За таких умов, середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі становить 2 320.00 х 233.87= 542 578,40 грн.
Відповідно до розрахунку наданого позивачем середній заробіток за час вимушеного прогулу розрахований нею за період з 30.05.2022 по 07.07.2023, тобто за 290 робочих днів, що виходить за межі одного року.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 26.11.2020 у справі № 234/15372/17 (провадження № 61-4998св20), від 27.05.2022 у справі № 344/17593/19 (провадження № 61-563св22), від 25.10.2023 у справі № 209/2875/21 (провадження № 61-1798св23), від 20.03.2024 у справі № 132/3064/21 (провадження № 61-4881св23).
У спірних правовідносинах не встановлено вини позивача у розгляді справи більше одного року, тому відсутні підстави для обмеження стягнення середнього заробітку одним роком, оскільки справа розглядалася понад рік не з вини позивача..
Визначаючи розмір стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд бере до уваги принцип диспозитивності цивільного судочинства, який відображений у частині першій статті 13 ЦПК України, згідно зі змістом якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з цим принципом, суд, обчислюючи суму середнього заробітку, використовує запропоновану позивачем суму середньоденної заробітної плати для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки за умови обрахунку середньоденної заробітної плати з використанням значень щомісячних заробітних плат це значення призвело б до виходу суду за межі позовних вимог, визначених позивачем.
Судом встановлено, що розрахунок позивача не повністю відповідає Порядку №100, однак заявлена до стягнення сума є меншою за визначений судом розмір середнього заробітку. Оскільки відповідно до статті 13 ЦПК України суд не вправі присудити більше, ніж просить позивач, підлягає стягненню саме заявлена сума.
Отже, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивачку можливості працювати, суд покладає на відповідача обов`язок відшкодувати ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 542 578,40 грн, без вирахування податків і зборів.
Доводи викладені у відзиві на позов про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, у цьому випадку безпідставні.
Дані висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду у справах: № 465/3919/22 (провадження №61-17848св23) від 28.02.2024, №464/2944/22 (провадження №61-13092ск23) від 14.02.2024, № 521/9115/22 (провадження №61-2170св23) від 07.02.2024.
Щодо строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно з пунктом 1 Глави ХІХ КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 дійшов висновку, що з запровадженням на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30.06.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.
Визначаючи перебіг строку на звернення ОСОБА_1 з позовом за захистом свого порушеного права, суд приходить до висновку, що строк на оспорювання наказу про зупинення дії договору, який був прийнятий під час дії карантину (04.05.2022), на час звернення з позовом (19.07.2023) не сплинув.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20.09.2024 у справі № 444/2538/23, від 06.11.2024 у справі № 359/6714/23, від 21.05.2025 у справі № 462/5822/23.
Щодо відсутності підстав для допущення рішення до негайного виконання
Відповідно до пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника та про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Судом установлено, що предметом розгляду у цій справі є вимоги про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час незаконного призупинення його дії.
При цьому трудові відносини між сторонами не припинялися, позивач не була звільнена або переведена на іншу роботу, а дія укладеного між сторонами трудового договору була лише призупинена відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Отже, поновлення дії трудового договору не є тотожним поновленню працівника на роботі у розумінні пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України.
Крім того, середній заробіток за час незаконного призупинення дії трудового договору присуджується судом шляхом застосування за аналогією закону положень частини другої статті 235 КЗпП України у зв`язку з відсутністю спеціального правового регулювання наслідків незаконного призупинення дії трудового договору. Водночас стаття 430 ЦПК України містить вичерпний перелік випадків, у яких суд допускає негайне виконання рішення, а тому її положення не можуть застосовуватися за аналогією.
За таких обставин підстави для допущення рішення суду до негайного виконання відсутні.
Розподіл судових витрат у справі
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 6 499,38 грн, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «ПриватБанк» № 811 від 10.11.2023.
Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено повністю, з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у повному розмірі, а саме 6 499,38 грн.
Керуючись ст. 19, 76-81, 247, 258, 263, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Задовольнити повністю позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.
Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 483/ос від 04.05.2022 в частині призупинення з 30.05.2022 дії трудового договору з ОСОБА_1 .
Поновити дію трудового договору № 750-2021 від 02 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Українська залізниця», за період з 30 травня 2022 року до 02.12.2024.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 542 578 (п`ятсот сорок дві тисячі гривень п`ятсот сімдесят вісім) гривень 40 копійок, без вирахування податків і зборів.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 6 499 (шість тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 38 копійок. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Повне рішення складене 14.07.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40075815, адреса: вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150, тел. +380443097005

Суддя
Подільського міськрайонного суду
Одеської області        Андрій ДЗЮБИНСЬКИЙ