ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/718/26 	

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яким просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (попередня назва на момент винесення постанови - Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області) від 02.05.2019 № 52556210 про стягнення виконавчого збору;
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (попередня назва на момент винесення постанови - Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області) від 08.05.2019 № 59027471 про відкриття виконавчого провадження;
- стягнути судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження № 59027471 від 08.05.2019, з примусового виконання постанови № 52556210, виданої 02.05.2019 Ужгородським МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області виконавчого збору в сумі 61 695,64 грн. 
У матеріалах виконавчого провадження № 59027471 наявний виконавчий документ, постанова №52556210, видана 02.05.2019 Ужгородським МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області виконавчого збору в сумі 61 695,64 грн. 
Вказана постанова про стягнення виконавчого збору № 52556210 від 02.05.2019 була винесена в межах виконавчого провадження № 52556210, яке перебувало на виконанні у відділі з примусового виконання виконавчого листа № 2п-4648, виданого 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 615 136,46 грн, 1700 грн держмита та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
Виконавчий документ в межах виконавче провадження №52556210 було повернуто відділом 02.05.2019 року на підставі пункту 1 частини 1 частини 37 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Після повернення Відділом зазначеного виконавчого листа стягувачу, останній пред`явив його на виконання до приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Роману Роману Михайловичу, який 26.07.2019 відкрив виконавче провадження №59661018 та здійснив заходи примусового виконання виконавчого листа №2п-4648, виданого 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.
В межах виконавчого провадження № 59661018, приватним виконавцем Романом Р.М. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 26.07.2019 у розмірі 61695,64 грн. 
Вказане виконавче провадження закінчене приватним виконавцем Романом Р.М. 23.01.2026 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення згідно виконавчого документа, про що винесена відповідна постанова. У мотивувальній частині цієї постанови зазначено, що залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 грн.; сума стягненої винагороди приватного виконавця 61695,64 грн.
Представник позивача зазначає, що виконавчий документ, який перебував на виконанні у Відділі не був фактично виконаний останнім.
При цьому, приватним виконавцем у межах вказаного виконавчого провадження вчинялися заходи примусового виконання рішень, які фактично сприяли повному виконанню рішення та стали результатом закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. В межах виконавчого провадження № 59661018, що перебувало у приватного виконавця, основна винагорода приватного виконавця сплачена позивачем самостійно.
Представник позивача вважає, що стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі, надано відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву та повідомлено, що згідно з вимогами ч.6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зазначену ухвалу відповідачем було отримано в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 
Таким чином, суд вважає, що відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, правом на подачу відзиву не скористався, про наслідки не подання відзиву був попереджений.
Частиною 4 ст.159 КАС України встановлено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Зважаючи на вимоги ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що розгляд справи може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2016 року головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області було відкрито виконавче провадження №52556210 з примусового виконання виконавчого листа №2п-4648, виданого 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 615 136,46 грн, 1 700 грн держмита та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
В подальшому, виконавчий документ №2п-4648, виданий 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, було повернуто постановою головного державного виконавця 02.05.2019 року, за заяву стягувача.
Того ж дня, 02.05.2019 року головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №52556210 з ОСОБА_1 у розмірі 61695,64 грн.
08 травня 2019 року постановою головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області було відкрито виконавче провадження №59027471 з виконання виконавчого документу постанови №52556210 від 02.05.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 61 695,64 грн.
В подальшому, стягувачам було повторно пред`явлено до виконання виконавчий лист №2п-4648, виданий 03.12.2010 року до приватного виконавця Романа Р.М., який 26 липня 2019 року відкрив виконавче провадження №59661018.
Одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем Роман Р.М. було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 61 695,46 грн.
В межах виконавчого провадження приватним виконавцем Романа Р.М вчинялися заходи примусового виконання рішень, які фактично сприяли повному виконанню рішення та стали результатом закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, на підставі чого було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №59661018 від 13.11.2025 року.
Також, в межах виконавчого провадження №59661018 було сплачено 61 695,46 грн основної винагороди приватному виконавцю Роман Р.М., що підтверджується Платіжною інструкцією №950. 
Представник позивача вважає, що стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій є Закон України “Про виконавче провадження” №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до частин 1, 2 статті 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), в тому числі постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закон № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 цього ж Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ врегульовано порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною 4 статті 42 Закону № 1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
За приписами частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (крім спеціальної виписки з Реєстру аграрних нот);
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, аналіз наведених норм вказує, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця винести постанову про стягнення виконавчого збору, зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Відповідно до пункту 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Отже, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.
Таким чином, у разі стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника, будуть створюватись умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.».
Слід зазначити, що будь-яких доказів щодо реального виконання судового рішення відповідачем не надано і такі відсутні в матеріалах справи.
За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. (частини перша-третя статті 31 Закону №1403-VIII)
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (частини 4 та 5 статті 31 Закону №1403-VIII)
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина 6 статті 31 Закону №1403-VIII).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (абзац 1 частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII).
Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (частина 3 статті 45 Закону №1404-VIII).
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що обов`язок державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.
Водночас, якщо примусове виконання рішення здійснює приватний виконавець, то згідно статті 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Як встановлено судом, спірним питанням у дані справі є подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа у випадку, коли в органі державної виконавчої служби та приватного виконавця перебувають на виконанні постанови про стягнення з боржника одних і тих же сум у рахунок погашення виконавчого збору та основної винагороди.
На виконанні у головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романа Владислава Яношевича перебуває виконавче провадження №59027471 з виконання виконавчого документу постанови №52556210 від 02.05.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 61 695,64 грн., що складає 10% від сум виконавчого листа №2п-4648, виданого 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 615 136,46 грн, 1 700 грн держмита та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
В той же час, судом встановлено, що приватним виконавцем Роман Р.М. в межах виконавчого провадження №59661018 з примусового виконання виконавчого листа №2п-4648, виданого 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, було вчинено дії, що призвели до завершення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням.
В межах виконавчого провадження №59661018 також було сплачено приватному виконавцю Роман Р.М. основну винагороду у розмірі 61 695,64 грн., що складає 10% від сум виконавчого листа №2п-4648, виданого 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 615 136,46 грн, 1 700 грн держмита та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19 (провадження №К/9901/21838/20), зазначено, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.
Крім цього, аналіз статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.
Стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд зауважив, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.
Таким чином, станом на момент розгляду справи на виконанні у головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романа Владислава Яношевича перебуває виконавче провадження №59027471 про стягнення виконавчого збору у розмірі 61 695,64 грн, яке розраховане з виконавчого листа №2п-4648 видане 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.
Разом з тим, сума у розмірі 61 695,64 грн була сплачена приватному виконавцю, в межах виконавчого провадження №59661018, з виконання того ж самого виконавчого листа №2п-4648 виданого 03.12.2010 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області.
Відтак, стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №59027471 призведене до подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватного виконавця за виконання одного виконавчого документу.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року у справі №160/695/22 (провадження №К/990/21224/22), стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.
Верховний Суд зауважує, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина 1 статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.
Розв`язуючи це питання, Верховний Суд повторно зазначає, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною 8 статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.
Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.
Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.
Логічний і цільовий способи уяснення частини 8 статті 27 Закону №1404-VIII свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Згідно із частиною 4 статті 6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
За правилами частини 6 статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
Верховний Суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину 8 статті 27 Закону №1404-VIII.
Застосування частини 8 статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
Застосування аналогії закону дозволяє Верховному Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 у справі №320/6215/19.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (попередня назва на момент винесення постанови - Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області) від 02.05.2019 № 52556210 про стягнення виконавчого збору.
На момент винесення оскаржуваної постанови відповідач діяв у межах та у спосіб, визначений чинним законодавством, у зв`язку із чим відсутні підстави для скасування постанову про стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження №52556210 від 02.05.2019 року.
Аналізуючи матеріали справи, суд наголошує, що позивач фактично вказує про відсутність підстав для стягнення з нього виконавчого збору, проте позовні вимоги про закінчення виконавчого провадження №59027471 з виконання постанови №52556210 від 02.05.2019 року про стягнення виконавчого збору не заявляє.
Тобто позивач звертаючись до суду з даним позовом просить скасувати постанови №52556210 від 02.05.2019 року та №59027471 від 08.05.2019 року, що не є належним та ефективним способом захисту порушеного права.
Як вже було зазначено судом, за висновком Верховного Суду, зробленим в постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Суд також зазначає, що відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням правових висновків Верховного Суду, зважаючи на встановлені обставини щодо стягнення з позивача виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за одним виконавчим документом, суд доходить висновку про протиправність стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні №59027471.
Враховуючи вищезазначене, суд з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог у даній справі та з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача зобов`язати Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження №59027471 з примусового виконання постанови від №52556210 від 02.05.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 61 695,64 грн.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справи про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.
На підставі на веденого та керуючись статтями 243, 246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити частково.

Зобов`язати Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження №59027471 з примусового виконання постанови від №52556210 від 02.05.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 61 695,64 грн.

У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 та 287 КАС України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя	П.П.Микуляк