Справа № 577/2473/26
Провадження № 2/577/1493/26  

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

17 липня 2026 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області 

в складі:
головуючого-судді Гетьмана В.В.,
при секретарі Лиховоз Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Конотопа цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом і просить визнати кв. АДРЕСА_1 її особистою власністю. Вимоги обгрунтовує тим, що, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, 28.12.1995 р. придбала кв. АДРЕСА_1 , яка оформлена на неї. Після розірвання шлюбу 28.09.2010 р. ОСОБА_2 не проживає у житлі більше 15 років, не бере участі в його утриманні, не сплачує комунальні послуги, не заявляє жодних прав на нього. Протягом тривалого часу відкрито, безперервно та добросовісно володіє і користується спірною квартирою. Вважає, що відповідач фактично відмовився від свого права на житло, що і змусило звернутись з позовом до суду.
ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд срави за її відсутності, позовні вимоги підтримє в повному обсязі.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений.
Встановлено судом, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з відповідачем, придбала кв. АДРЕСА_1 (а.с. 4-9, 17-32).
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ч. 2 ст. 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
За п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.п. 9, 11, 13 - 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 2 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК).
Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач обізнана відносно того, що співвласником кв. АДРЕСА_1 , на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, є відповідач, а тому не можна вважати володіння ОСОБА_1 житлом ОСОБА_2 у праві власності на нерухомість добросовісним.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що строк користування позивачем житлом відповідача не є строком давнісного володіння за ст. 344 ЦК України. ОСОБА_1 не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають (Правова позиція ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ викладена в ухвалі суду від 01.11.2017 р. №560/150/16-ц).
Крім того, на переконання суду, позивачем не наведено інших законних підстав для визнання за нею права власності на належну відповідачу частину квартири. Також нею не надано жодного доказу, як того вимагають ст.ст.12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що ОСОБА_2 не проживає у спірному житлі більше 15 років, не бере участі в його утриманні, не сплачує комунальні послуги, не заявляє жодних прав на нього.
Отже, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 344 ЦК України, ст. ст.3, 5, 7, 9-13, 81, 89, 141, 137, 263-265, 273, 280, 282, 354-355 ЦПК України,
УХВАЛИВ: 

Відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП не надано. 

Суддя Гетьман В.  В.