"22" липня 2026 р. Справа № 363/1592/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
/заочне/
22 липня 2026 року       м. Вишгород
Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Дьоміної О.П., секретаря Підопригори Х.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгорода в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,-
ВСТАНОВИВ:
11.03.2026 року до суду надійшла вказана позовна заява в якій позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість: за кредитними договорами, а саме за №8960449 в загальному розмірі 102 000 грн. та за №9741171 в загальному розмірі 38 800 грн., а також витрати зі сплати судового збору.
Так, в обґрунтування позову вказано, що 15.04.2025 року між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №8960449, відповідно до п.п. 2.1 якого, кошти кредиту надаються у безготівковій формі, шляхом їх перерахування за реквізитами, з метою отримання кредиту. Згідно з п. 2.4 договору, кредит вважається наданим в день перерахування суми кредиту. 24.12.2025 року між ТОВ «АКЕНТУС Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу за №24122025/3, згідно якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 за договором за №8960449 від 15.04.2025 року. Загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за вказаним договором за №8960449 від 15.04.2025 року становить 102 000 грн. з яких : 40 000 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 42 000 грн. – заборгованість за відсотками та 20 000 грн. – заборгованість за пенею, штрафами. Крім того, 12.05.2025 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №9741171, відповідно до п.п. 2.1 якого - кошти кредиту надаються у безготівковій формі, шляхом їх перерахування за реквізитами, з метою отримання кредиту. Згідно з п. 2.4 кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування суми кредиту. 18.09.2025 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу за №18092025, згідно якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 за договором за №9741171 від 12.05.2025 року. Загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за вказаним договором за №9741171 від 12.05.2025 року становить 38 800 грн. з яких: 15 000 грн. – тіло кредиту, 16 800 грн. – заборгованість по комісії за обслуговування кредиту та 7 000 грн. – сума заборгованості за неустойкою (штраф, пеня).
Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.03.2026 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.
В судове засідання представник позивача не з`явився, в прохальній частині позову просив розглянути справу без його участі, проти постановлення заочного рішення не заперечував. 
Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, крім того повідомлялась через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області, причини неявки суду невідомі, а тому суд, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідачки.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
22.07.2026 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного:
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна.
Так, судом встановлено, що 15.04.2025 року між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та ОСОБА_1 укладено договір за №8960449 про надання споживчого кредиту (а.с. 7-17).
Відповідно до п. 1.2 договору на умовах встановлених договором товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Згідно з п. 1.3 договору сума кредиту (загальний розмір) складає 30 000 грн. Тип кредиту – кредит.
Згідно з п. 1.4 договору строк кредиту становить 360 днів, періодичність зі сплати процентів – кожні 15 днів.
Відповідно до п. 1.5 договору стандартна процентна ставка становить 1% в день та застосовується у межах строку вказаного в п. 1.4 договору.
У відповідності до п. 2.1 договору кошти надаються товариством у безготівковій формі, шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи реквізити платіжної картки за № НОМЕР_1 .
Також, 15.04.2025 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, яким передбачено основні умови кредитування (а.с. 18).
21.04.2025 року між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору за №8960449 про надання споживчого кредиту від 15.04.2025 року, якою сторони домовились збільшити суму кредиту на 10 000 грн. (а.с. 21-26).
Факт надання ОСОБА_1 грошових коштів за кредитним договором за №8960449 та додатковою угодою до нього підтверджується листами ТОВ «Пейтек» за №20251231-1.1 від 31.12.2025 року та ТОВ «ФК «Контрактовий дім» №19024 від 30.12.2025 року (а.с. 27-28).
Згідно долученого до матеріалів справи розрахунку, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором за №8960449 від 15.04.2025 року становить 102 000 грн. з яких: 40 000 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 42 000 грн. – заборгованість за відсотками та 20 000 грн. – заборгованість за пенею, штрафами (а.с. 29-34).
24.12.2025 року між ТОВ «АКЕНТУС Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу за №24122025/3, згідно якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 за договором за №8960449 від 15.04.2025 року (а.с. 35-39).
Крім того, 12.05.2025 року між ТО «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит за №9741171 (а.с. 45-52).
У відповідності до п. 1.2 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 15 000 грн.
Згідно з п. 1.3 договору кредит надається строком на 345 днів, за умови виконання позичальником графіку платежів з 12.05.2025 року. Строк на який надається окрема частина кредиту встановлюється графіком платежів.
Згідно з п. 1.4 договору повернення кредиту, сплата комісії за надання кредиту, комісії за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) та процентів за користування кредитом має здійснюватись позичальником зі встановленою періодичністю відповідно до Графіку платежів наведеному в додатку №1 до договору. Остаточний термін повернення кредиту, сплата комісії за надання кредиту, комісії за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) та процентів за користування кредитом – 22.04.2026 року.
У відповідності до п. 1.5 договору загальні витрати позичальника за кредитом становлять 49 950,00 грн. Денна процентна ставка складає 0,97%. 
Відповідно до п. 1.5.1 договору комісія за надання кредиту становить 3 750 грн., яка нараховується за ставкою 25% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту.
Згідно з п. 1.5.2 договору комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) за весь строк кредитування становить 46 200,00 грн., що нараховується за ставкою 14 % від суми кредиту в перший день кожного наступного розрахункового періоду за попередній розрахунковий період (крім останнього періоду), що встановлені Графіком платежів, який є додатком №1 до цього договору. 
У відповідності до п. 2.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти № НОМЕР_2 .
Також, 12.05.2025 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, яким передбачено основні умови кредитування (а.с. 53-54).
Факт надання ОСОБА_1 грошових коштів за кредитним договором за №9741171 від 12.05.2025 року підтверджується платіжним дорученням за №153506826 від 12.05.2025 року (а.с. 57).
Згідно долученого до матеріалів справи розрахунку загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором за №9741171 від 12.05.2025 року становить 38 800 грн. з яких: 15 000 грн. – тіло кредиту, 16 800 грн. – заборгованість по комісії за обслуговування кредиту та 7 000 грн. – сума заборгованості за неустойкою (штраф, пеня) 
18.09.2025 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу за №18092025, згідно якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 за договором за №9741171 від 25.05.2025 року (а.с. 61-65). 
Таким чином між сторонами виникли зобов`язальні, цивільно-правові правовідносини у сфері кредитування, що регулюються нормами ЦК України.
Статтею 626 ЦПК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 628, ст. 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (ч. 1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч. 3).
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, ст. 207 ЦК України).
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі за №404/502/18, від 07.10.2020 року у справі за №127/33824/19.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк бо інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Враховуючи наведене, проаналізувавши зміст договору, його форму, суд дійшов висновку, що договір про споживчий кредит дійсно укладений сторонами правочину в електронній формі із застосуванням електронної комерції, відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Доказів зворотного відповідач суду не надав, як і не спростував факт укладення договору.
Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника.
Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитних договорів, які оформлено сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитних договорів у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у первісних кредиторів виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача - зобов`язання з повернення кредитних коштів.
Свої зобов`язання за кредитними договорами кредитодавці виконали належним чином, надавши позичальниці кредити в обумовленому розмірі.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржницю покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитодавця вимагати їх повернення.
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі за №2-1383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У даній справі позичальницею не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених договорами, як і презумпція правомірності їх не спростована.
Зважаючи на те, що відповідачка не здійснювала погашення заборгованості по кредитам та не повернула кредити протягом строку, обумовленого сторонами при укладенні договорів, тим самим допустила істотне порушення виконання своїх кредитно-договірних зобов`язань, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) за договором за №8960449 від 15.04.2025 року та додатковою угодою до нього у розмірі 40 000 грн. та за відсотками за цим договором – 42 000 грн., а також за основною сумою боргу (тілом кредиту) за договором за №9741171 від 12.05.2025 року у розмірі 15 000 грн.
Щодо стягнення заборгованості за комісією за договором за №9741171 від 12.05.2025 року у розмірі 16 800 грн. суд зазначає наступне:
За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами 2 та ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до абзац. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до ч. 1-2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
10.06.2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст.і 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення ч. 1-2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі за №496/3134/19 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі за №583/3343/19 та у постанові Верховного Суду від 15.03.2021 року в справі за №361/392/20 і зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеной після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі за №202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розд. 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08.02.2023 у справі за №359/12165/14-ц).
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09.12.2019 року у справі за №524/5152/15-ц дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу ст. 228 ЦК України є нікчемними. Верховний Суд зазначив, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися.
У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі за №916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.11.2023 року у справі за №204/224/21, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
В кредитному договорі не зазначено в чому саме полягає комісія за обслуговування кредитної заборгованості та за які саме банківські послуги призначена та принципу її нарахування кредитний договір не містить.
Разом з тим, банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору.
З врахуванням вищенаведеного, аналізуючи зміст вищевказаного кредитного договору, суд дійшов висновку про те, що відповідачці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, пункт кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки комісії за обслуговування кредиту за договором за №9741171 від 12.05.2025 року у розмірі 16 800 грн., а тому в цій частині позову слід відмовити.
Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України від 15.03.2022 року за №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, наведені положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України стосуються правовідносин, що виникли з договору позики та/або кредитного договору, за умовами яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).
Загальновідомо, що Указом Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався й діє дотепер.
З огляду на це та враховуючи, що відповідачці було нараховано неустойку за договорами, що, відповідно, підлягали виконанню у період дії воєнного стану, тому такі кошти підлягають списанню кредитодавцем/позикодавцем на підставі імперативної вимоги п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому позовні вимоги у частині стягнення штрафних санкцій в сумі 7 000 грн. за договором за №9741171 від 12.05.2025 року та в сумі 20 000 грн. за договором за №8960449 від 15.04.2025 року, не підлягають задоволенню.
Враховуючи встановлені судом обставини та вимоги вищевикладеного чинного законодавства, зважаючи на те, що відповідачкою належним чином не виконано зобов`язання за кредитними договорами, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд вважає, що вимоги позивача, про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме: за договором за №8960449 від 15.04.2025 року в загальному розмірі 82 000 грн. (40 000 грн. – тіло кредиту, 42 000 грн. – відсотки) та за договором за №9741171 від 12.05.2025 року в розмірі 15 000 грн. (тіло кредиту), а всього – 97 000 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідачки в сумі 2 292,72 грн., виходячи з розрахунку: 97 000 грн. (розмір задоволених позовних вимог) ? 3 328 грн. (сума сплаченого судового збору) : 140 800 грн. (розмір заявлених позовних вимог).
На підставі ст. ст. 526, 530, 626-629, 1054 ЦК України та керуючись ст. ст. 263-265, 273, 274, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами – задовольнити частково.
Стягнути ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договорами про споживчий кредит за №8960449 від 15.04.2025 року та за №9741171 від 12.05.2025 року в загальному розмірі 97 000 (дев`яносто сім тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 292 (дві тисячі двісті дев`яносто сім) гривень 72 копійок.
Решту позовних вимог – залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», код ЄДРПОУ: 35625014, адреса: 07400, Київська область, Броварський район, м. Бровари, вул. Лісова, 2.

Відповідачка:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуюча суддя О.П. Дьоміна