Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.09.2026 | Справа №607/20898/23 Провадження №2/607/127/2026

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М.,
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - Пньова П.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, у якому просить:
визнати протиправним та скасувати наказ ректора ТНПУ № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року про розірвання контракту та звільнення його з посади декана історичного факультету та з посади доцента кафедри історії України, археології та спеціальних галузей історичних наук за сумісництвом;
поновити його на посаді декана історичного факультету та на посаді доцента кафедри за сумісництвом з 08 вересня 2023 року;
стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 вересня 2023 року по день ухвалення рішення суду відповідно до статті 235 КЗпП України.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його звільнення відбулося з порушенням частини третьої статті 119 КЗпП України, якою передбачено гарантії збереження місця роботи та посади за працівниками, призваними на військову службу під час мобілізації.
Позивач вважає, що зазначена норма встановлює гарантію збереження за мобілізованим працівником місця роботи та посади, а тому припинення трудових відносин з таким працівником не допускається. На підтвердження своєї позиції посилається, зокрема, на постанови Верховного Суду у справах № 813/782/17, № 818/777/17, № 752/13502/22 та № 704/1104/20.
На думку позивача, посилання відповідача на порушення ним умов контракту як на підставу його дострокового розірвання відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України не спростовує дії гарантій, установлених статтею 119 КЗпП України. При цьому позивач зазначає, що необізнаність роботодавця про факт мобілізації працівника не звільняє його від обов`язку дотримуватися передбачених законом трудових гарантій, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі № 545/1584/23.
Позивач зазначає, що повідомив університет про свою мобілізацію листом від 11 вересня 2023 року, до якого додав копію наказу ТЦК № НОМЕР_1 . Водночас зазначений лист фактично надійшов до відповідача 02 жовтня 2023 року.
Також позивач заперечує наведені відповідачем обставини щодо порушення ним умов контракту, зокрема в частині розроблення стратегії розвитку факультету, ведення відповідної документації та забезпечення належного функціонування освітніх програм.
Щодо освітньої програми «Середня освіта (Історія та англ. мова)» позивач зазначає, що її зупинення було здійснено на законних підставах відповідно до пункту 5.1 Положення про освітні програми у зв`язку з відсутністю вступників.
 
Стосовно заміни гаранта освітньої програми «Середня освіта (Історія)» позивач зазначає, що така заміна відбулася без подальших зауважень. Неподання звіту про виконання умов контракту, на його думку, було зумовлено об`єктивними обставинами, а саме перебуванням на лікарняному, у відпустці та подальшою мобілізацією.
 
Позивач також заперечує доводи відповідача щодо нібито вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України. Зазначає, що кримінальне провадження № 12023211040002409 23 січня 2025 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
 
Крім того, позивач посилається на положення статті 57 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній до 24 грудня 2023 року, та зазначає, що за педагогічними працівниками, призваними на військову службу, у відповідний період зберігався середній заробіток. На підтвердження цього посилається, зокрема, на постанови Верховного Суду у справах № 718/209/23 та № 158/155/24.
 
Позивач вважає, що спеціальна норма частини другої статті 57 Закону України «Про освіту» має перевагу над загальною нормою частини третьої статті 119 КЗпП України, та у зв`язку з цим просить стягнути середній заробіток за період з дня звільнення до дня фактичного поновлення на роботі, у тому числі заробіток за посадою доцента за сумісництвом у розмірі 0,5 ставки.
 
Також позивач посилається на те, що зміни до наказу про звільнення були внесені відповідачем 14 липня 2026 року, тобто майже через три роки після видання первісного наказу про звільнення. На його думку, зазначені обставини свідчать про недобросовісність відповідача. На підтвердження цієї позиції посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/1873/17.
 
Позивач зазначає, що наказ про звільнення має формальний характер, оскільки посада декана історичного факультету фактично була зайнята іншою особою - ОСОБА_3 , який з 08 квітня 2025 року був обраний трудовим колективом деканом факультету.
 
Відповідач - Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка - у поданих до суду заявах по суті справи просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
 
Зазначає, що звільнення позивача відбулося не у зв`язку з його мобілізацією, а на самостійній правовій підставі, передбаченій пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, а саме у зв`язку з порушенням позивачем умов контракту. При цьому відповідач вважає, що відповідні порушення мали місце до моменту повідомлення університету про мобілізацію позивача.
 
Стверджує, що на момент видання наказу № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року університет не володів інформацією про мобілізацію ОСОБА_2 . На думку відповідача, позивач мав можливість повідомити роботодавця про мобілізацію до видання наказу про звільнення, оскільки наказ ТЦК датований 05 вересня 2023 року, однак повідомив про це лише заявою від 11 вересня 2023 року, яка надійшла до університету 02 жовтня 2023 року.
 
Відповідач також зазначає, що позивач із 22 червня 2023 року послідовно перебував на лікарняних та у відпустках, у зв`язку з чим, на думку відповідача, мав намір уникнути відповідальності за порушення умов контракту та за обставини, пов`язані з відсутністю майна університету.
 
На підтвердження порушення позивачем умов контракту відповідач посилається, зокрема, на положення пунктів 3.1-3.5 контракту декана та звіт комісії від 30 червня 2023 року, створеної наказом № 174.
 
Як зазначає відповідач, за результатами роботи комісії було встановлено відсутність документації щодо освітньої програми «Середня освіта (Історія та англ. мова)», відсутність відкритого доступу до інформації про зазначену освітню програму, гарантом якої був ОСОБА_2 , а також внесення, за твердженням відповідача, недостовірних відомостей щодо розгляду цієї освітньої програми на кафедрі.
 
Крім того, відповідач посилається на довідку вченого секретаря від 05 липня 2023 року, відповідно до якої позивачем не було виконано обов`язок щодо розроблення та затвердження стратегії розвитку факультету на п`ятирічний період.
 
На думку відповідача, зазначені обставини є самостійною та достатньою підставою для дострокового розірвання контракту. Також відповідач посилається на неподання позивачем доповідної записки щодо заміни гаранта освітньої програми «Середня освіта (Історія)».
 
Відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду у справі № 760/30442/21, відповідно до якого порушення працівником хоча б однієї з умов контракту може бути підставою для його дострокового розірвання незалежно від наявності вини працівника.
 
Щодо внесення змін до наказу про звільнення відповідач зазначає, що трудове законодавство не містить прямої заборони роботодавцю вносити зміни до раніше виданих наказів. На підтвердження цієї позиції посилається на постанови Верховного Суду у справах № 757/31954/23-ц, № 604/1157/19 та № 289/1380/22.
 
Відповідач зазначає, що 14 липня 2026 року видано наказ № 360-к/тр, яким до первісного наказу про звільнення внесено зміни, а саме: виключено слова «з 08 вересня 2023 року» з пункту 1 наказу; передбачено виплату середнього заробітку за період з 09 вересня по 24 грудня 2023 року; а також доповнено наказ положенням про звільнення позивача від роботи із збереженням за ним місця роботи та посади на час проходження військової служби.
 
Відповідач вважає, що з урахуванням внесених змін фактичною датою припинення трудових відносин із позивачем є 24 червня 2026 року - останній день проходження ним військової служби, а не 08 вересня 2023 року.
 
На підтвердження цієї позиції відповідач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 205/4196/18 та постанову Верховного Суду у справі № 380/22484/24, зазначаючи, що у разі порушення гарантії, передбаченої статтею 119 КЗпП України, належним способом захисту може бути зміна дати звільнення, а не поновлення працівника на роботі.
 
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку відповідач розмежовує середній заробіток, передбачений статтею 57 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній до 24 грудня 2023 року, та середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений статтями 235-236 КЗпП України.
 
При цьому відповідач визнає наявність обов`язку щодо виплати середнього заробітку відповідно до статті 57 Закону України «Про освіту» за відповідний період та зазначає, що такий заробіток позивачу виплачено у сумі 55 819,55 грн, на підтвердження чого посилається на платіжну інструкцію № 596 та відомість № 130.
 
Водночас відповідач заперечує наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статей 235-236 КЗпП України. На думку відповідача, у разі зміни дати звільнення без поновлення працівника на роботі підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.
 
На підтвердження цієї позиції відповідач посилається на постанови Верховного Суду у справах № 752/1880/19, № 461/7292/17, № 761/36220/17, № 265/5327/20 та № 380/22484/24.
 
Відповідач також зазначає, що переведення ОСОБА_3 на посаду виконувача обов`язків декана з 14 липня 2026 року на підставі наказу № 361-к/тр не впливає на трудові гарантії позивача, оскільки, на думку відповідача, з урахуванням внесених до наказу змін фактичною датою звільнення позивача є 24 червня 2026 року.
 
Відповідач не погоджується із застосуванням до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2003 та зазначає про відсутність законодавчої заборони на внесення змін до раніше виданих наказів.
 
Крім того, відповідач посилається на правову природу висновків Верховного Суду та обов`язковість урахування судової практики відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
 
Також відповідач звертає увагу суду на сформульовані Великою Палатою Верховного Суду підходи до визначення подібності правовідносин, викладені у постанові у справі № 233/2021/19, та зазначає, що правові висновки, на які посилається позивач, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин без встановлення їх правової подібності.
 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2023 відкрито провадження у справі.
 
Ухвалою від 14.12.2023 суд постановив зупинити провадження у справі до закінчення ОСОБА_2. військової служби. Провадження у справі відновлено 09.07.2026.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з підстав, викладених у заявах по суті.
Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у заявах по суті.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази.
Відповідно до контракту декана факультету від 30 грудня 2021 року, укладеного між Тернопільським національним педагогічним університетом імені Володимира Гнатюка та ОСОБА_2 , останнього призначено на посаду декана історичного факультету. Пунктами 3.1-3.7 контракту визначено обов`язки декана факультету, зокрема щодо здійснення загального керівництва факультетом та розроблення стратегії розвитку факультету на п`ятирічний період (пункт 3.3 контракту). Пунктом 6.6 контракту передбачено підстави його дострокового розірвання.
Відповідно до протоколу № 4 засідання Вченої ради Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 24 листопада 2020 року, Вченою радою університету затверджено освітньо-професійну програму «Середня освіта (Історія та англійська мова)» першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за спеціальністю 014.03, гарантом якої визначено доцента кафедри історії України, археології та спеціальних галузей історичних наук, кандидата історичних наук ОСОБА_2 .
Як вбачається з наказу ректора ТНПУ № 259-р від 24 листопада 2020 року, рішення Вченої ради університету щодо затвердження зазначеної освітньо-професійної програми введено в дію.
Згідно з Положенням про розроблення і супроводження освітніх програм, затвердженим Вченою радою університету (протокол № 13 від 29 червня 2021 року) та введеним у дію наказом ректора № 157-р від 29 червня 2021 року, із змінами та доповненнями від 28 грудня 2021 року, визначено порядок розроблення, перегляду, внесення змін та закриття освітніх програм, а також встановлено обов`язки гаранта освітньої програми щодо її нормативного супроводу.
Як вбачається з доповідної записки ОСОБА_2 від 21 червня 2023 року, підставою для зупинення реалізації освітньої програми «Середня освіта (Історія та англійська мова)» зазначено відсутність здобувачів, зарахованих у 2022 році, та низьку активність вибору цієї освітньої програми здобувачами у 2023 році.
Відповідно до наказу ректора ТНПУ № 173 від 22 червня 2023 року на декана факультету покладено обов`язок подати звіт про виконання умов контракту.
Згідно з наказом ректора ТНПУ № 174 від 26 червня 2023 року, виданим на підставі доповідної записки першого проректора університету, створено комісію для встановлення обставин щодо дотримання процедури внесення змін до освітніх програм історичного факультету, наявності документації щодо освітніх програм та інших обставин, зазначених у наказі.
Як вбачається зі звіту комісії від 30 червня 2023 року «Про встановлення фактів порушення процедури внесення змін до освітніх програм, відсутності документації про освітні програми та інших порушень», комісією зазначено про недотримання та порушення керівництвом історичного факультету вимог відповідних нормативних актів, зокрема щодо забезпечення відкритого доступу до інформації про освітню програму «Середня освіта (Історія та англійська мова)» на офіційному вебсайті ТНПУ, гарантом якої зазначено ОСОБА_2 , а також щодо відомостей, внесених до змісту освітньої програми про її розгляд на засіданнях кафедри.
Відповідно до пояснювальної записки завідувача кафедри історії України, археології та спеціальних галузей історичних наук Бармака М.В. , освітня програма «Середня освіта (Історія та англійська мова)», гарантом якої був ОСОБА_2 , на засідання кафедри не подавалась та не розглядалась, а відповідна документація на кафедрі була відсутня.
Згідно з довідкою ученого секретаря ТНПУ від 05 липня 2023 року, стратегія розвитку історичного факультету, передбачена контрактом декана від 30 грудня 2021 року, ОСОБА_2 у період з 30 грудня 2021 року по 05 липня 2023 року на розгляд Вченої ради університету не подавалась.
Згідно з витягом з протоколу № 2 засідання Вченої ради ТНПУ від 08 вересня 2023 року, на засіданні Вченої ради, на якому головував Богдан Буяк , а секретарем була Галина Драпак , за присутності 37 із 43 членів Вченої ради розглянуто питання про звернення до ректора з поданням про звільнення декана історичного факультету ОСОБА_2 . За результатами голосування прийнято рішення звернутися до ректора з відповідним поданням: «за» - 33, «проти» - 0, «утримались» - 4.
Відповідно до наказу ректора ТНПУ № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 », виданого з посиланням на статті 34, 36, 43 Закону України «Про вищу освіту», подання Вченої ради від 08 вересня 2023 року та пункти 6.1, 6.6 контракту декана факультету від 30 грудня 2021 року, припинено (розірвано) контракт декана факультету у зв`язку з невиконанням та неналежним виконанням ОСОБА_2 обов`язків, передбачених пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.5 контракту. Цим же наказом ОСОБА_2 звільнено з посади декана історичного факультету та з посади доцента кафедри історії України за сумісництвом на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України. Бухгалтерії університету доручено виплатити ОСОБА_2 компенсацію за 91 календарний день невикористаної відпустки.
Як вбачається з відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , витяг із наказу № 398-к/тр «Про звільнення ОСОБА_2 » для внесення запису про звільнення було видано представнику позивача за довіреністю - ОСОБА_9 - 22 вересня 2023 року.
Відповідно до наказу ТНПУ № 276 від 22 вересня 2023 року ОСОБА_2 виведено зі складу Вченої ради університету у зв`язку з його звільненням на підставі наказу № 398-к/тр.
Як вбачається з заяви ОСОБА_2 від 30 серпня 2023 року та наказу № 202-к/тм, виданого на її підставі, позивачу надано щорічну основну відпустку за 2021 рік тривалістю з 04 по 08 вересня 2023 року.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 237 від 05 вересня 2023 року, солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ВОС-790037, вважати призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 26 липня 2023 року № 452/2023 та зарахованим у команду НОМЕР_3 з направленням у розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 .
Як вбачається з опису вкладення до поштового відправлення № 5104000254221, поданого 11 вересня 2023 року у відділенні АТ «Укрпошта» в селі Могилів Дніпропетровської області, до цінного листа, адресованого ТНПУ, вкладено заяву ОСОБА_2 та копію витягу з наказу ТЦК та СП № 237 від 05 вересня 2023 року.
Згідно з заявою ОСОБА_2 на ім`я ректора ТНПУ від 11 вересня 2023 року, позивач повідомив університет про те, що після закінчення відпустки відповідно до наказу № 237 від 05 вересня 2023 року він перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації.
Як вбачається з відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 на запит Тернопільського міськрайонного суду від 24 листопада 2023 року, ОСОБА_2. з 05 вересня 2023 року призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_3 та вибув у розпорядження командира цієї військової частини.
Наказом ТНПУ № 360-к/тр від 14 липня 2026 року «Про внесення змін і доповнень у Наказ № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 », з пункту 1 наказу № 398-к/тр виключено слова «з 08 вересня 2023 року»; пункт 4 доповнено положенням про виплату середнього заробітку за період з 09 вересня 2023 року по 24 грудня 2023 року; наказ доповнено пунктом 3-1, яким передбачено увільнення ОСОБА_2 від виконання роботи у зв`язку з проходженням військової служби із збереженням за ним місця роботи та посади.
Відповідно до наказу ТНПУ № 361-к/тр від 14 липня 2026 року «Про внесення змін і доповнень до Наказу № 189-к/тр від 18 квітня 2025 року «На кадрове переміщення» ОСОБА_3 з 14 липня 2026 року, до ухвалення остаточного рішення у справі, переведено з кафедри історії України, археології та спеціальних галузей історичних наук до деканату історичного факультету з покладенням на нього виконання обов`язків декана.
Наказом № 178 від 24 червня 2026 року, наданого позивачем, ОСОБА_2 звільнено з військової служби у запас 24 червня 2026 року.
Як вбачається з заяви ОСОБА_2 від 20 липня 2026 року, до якої додано банківські реквізити, позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату середнього заробітку за період з 08 вересня 2023 року по 24 грудня 2023 року.
Відповідно до банківського документа про зарахування коштів від 23 липня 2026 року, на рахунок ОСОБА_2 зараховано кошти у розмірі 55 819,55 грн із зазначенням призначення платежу «Заробітна плата за липень 2026». Згідно з доводами представника відповідача від 27 липня 2026 року, до них долучено платіжну інструкцію № 596 від 21 липня 2026 року із призначенням платежу «виплата середнього заробітку за час мобілізації за 09.09.-24.12.2023» для зарахування згідно з відомістю № 130, а також відомість перерахунку № 130 за липень 2026 року та довідку про доходи № 82 від 23 липня 2026 року.
Згідно з довідкою про доходи № 105 від 02 вересня 2026 року, наданою відповідачем ОСОБА_2 за внутрішнім сумісництвом на 0,5 ставки доцента кафедри за травень та червень 2023 року нараховано 11 490,03 грн. При цьому у довідці зазначено 27 фактично відпрацьованих робочих днів та середньоденний заробіток у розмірі 425,56 грн.
Як вбачається з повідомлення старшої слідчої СВ ГУНП у Тернопільській області капітана поліції Юлії Гладкої від 23 січня 2025 року, кримінальне провадження № 12023211040002409, розпочате 07 жовтня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року
№ 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.
У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, згідно з яким не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість постанова Верховного Суду від 27.04.2021, справа № 461/8132/17.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про поновлення на роботі працівника, звільненого роботодавцем, саме на останнього покладається тягар доведення законності такого звільнення. Будь-які сумніви в законності такого звільнення повинні тлумачитися на користь працівника.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Чинним законодавством передбачена особлива форма трудового договору - контракт.
За змістом частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (пункт 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).
У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 вказаного Положення № 170).
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом.
Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.
Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника і додаткові підстави розірвання трудового договору.
Укладаючи контракт, особа погоджується з його умовами, у тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов.
Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.
Таку позицію підтримав і Конституційний Суд України, який у своєму рішенні у справі щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/1998) зазначив, що незважаючи на ці та інші застереження, що містяться в КЗпП України та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо.
Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 757/42262/15-ц вказав, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору, а його розірвання з підстав, передбачених контрактом, які не містять ознак дисциплінарного порушення, не є дисциплінарним стягненням, а тому положення статті 149 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.
Такі висновки Верховного Суду України підтримав Верховний Суд у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 170/226/16-ц (провадження № 61-773св17), від 17 квітня 2019 року у справі № 235/774/18 (провадження № 61-47942св18), від 09 липня 2021 року у справі № 382/1820/18 (провадження № 61-19828св19) та вказав, що звільнення на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України не носить характеру дисциплінарного стягнення, а є звільненням за невиконання умов трудового контракту, а тому відсутня необхідність встановлення обставин, які передбачені Главою Х КЗпП України.
З урахуванням особливостей контрактної форми трудового договору, наявність чи відсутність вини не є визначальною для припинення дії контракту, а визначальним у цьому випадку є сам факт порушення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 зазначила, що звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.
Відповідно до частини другої статті 43 Закону України «Про вищу освіту», керівник факультету (навчально-наукового інституту) може бути звільнений з посади керівником закладу вищої освіти за поданням вченої ради закладу вищої освіти або органу громадського самоврядування факультету з підстав, визначених законодавством про працю, статутом закладу вищої освіти, умовами контракту. Пропозиція про звільнення керівника факультету (навчально-наукового інституту) вноситься до органу громадського самоврядування факультету (навчально-наукового інституту) не менш як половиною голосів статутного складу вченої ради факультету (навчально-наукового інституту). Пропозиція про звільнення керівника факультету (навчально-наукового інституту) приймається не менш як двома третинами голосів статутного складу органу громадського самоврядування факультету (навчально-наукового інституту). Інші питання щодо порядку звільнення керівника факультету (навчально-наукового інституту) визначаються статутом закладу вищої освіти.
Як установлено судом, контракт з ОСОБА_2 деканом факультету укладено 30 грудня 2021 року строком на п`ять років. Пунктами 3.1-3.7 контракту визначено основні обов`язки декана, а пунктом 6.6 передбачено можливість його дострокового розірвання у випадках, визначених контрактом.
Відповідно до пункту 3.1 контракту декан факультету зобов`язаний виконувати посадові обов`язки за займаною посадою з дотриманням вимог, установлених Законом України «Про вищу освіту», Статутом університету, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, Положенням про факультет та посадовою інструкцією декана факультету.
Як убачається з підпунктів 1-4, 20 розділу ІІ посадової інструкції декана історичного факультету, до змісту зазначених посадових обов`язків, зокрема, належать загальне керівництво факультетом; планування, організація і контроль навчальної, навчально-методичної, науково-методичної, наукової та науково-дослідної роботи факультету; безпосереднє керівництво навчальною, методичною, науково-методичною, науковою та виховною роботою; забезпечення виконання в повному обсязі освітньо-професійних програм за спеціальностями (напрямами), закріпленими за факультетом; контроль за веденням документації факультету відповідно до номенклатури справ факультету.
Згідно з пунктом 3.2 контракту декан факультету зобов`язаний здійснювати безпосереднє управління факультетом, планування, організацію і контроль навчальної, навчально-методичної, наукової та виховної роботи на факультеті.
Відповідно до пункту 3.3 контракту декан факультету зобов`язаний розробити та виконувати стратегію розвитку факультету на п`ять років, затвердивши її на Вченій раді університету, зокрема з урахуванням питань цифровізації та інтернаціоналізації факультету.
Згідно з пунктом 3.5 контракту декан факультету зобов`язаний забезпечувати виконання в повному обсязі освітньо-професійних та освітньо-наукових програм за спеціальностями, закріпленими за факультетом.
Оцінивши наведені умови контракту в сукупності з дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що позивачем допущено порушення покладених на нього як декана факультету обов`язків.
Зокрема, позивач не забезпечив належного контролю за веденням документації та нормативним супроводом освітньої програми «Середня освіта (Історія та англійська мова)», гарантом якої він був, допустив внесення до змісту цієї програми відомостей про її розгляд на засіданні кафедри, а також не забезпечив належного виконання встановлених процедур щодо її супроводу.
Крім того, встановлено недотримання позивачем порядку внесення змін до освітньої програми «Середня освіта (Історія)», зокрема відсутність проєкту оновленої редакції програми з урахуванням зауважень аудиту (наказ № 59 від 24 лютого 2023 року), її непогодження з навчально-методичним відділом, неподання службової записки про включення відповідного питання до порядку денного Вченої ради, а також неподання доповідної записки ректору щодо заміни гаранта освітньої програми з професора Алексієвця М.М. на доцента Ігнатенко Н.В .
Також судом установлено, що позивачем не виконано вимог Положення про розроблення і супроводження освітніх програм, затвердженого Вченою радою університету протоколом № 13 від 29 червня 2021 року, щодо освітньої програми «Середня освіта (Історія та англійська мова)», гарантом якої був позивач.
Наведені обставини підтверджуються дослідженими судом доказами, зокрема довідкою ученого секретаря університету від 05 липня 2023 року та звітом комісії від 30 червня 2023 року.
При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що зупинення реалізації освітньої програми було здійснено на законній підставі відповідно до пункту 5.1 Положення про розроблення і супроводження освітніх програм у зв`язку з відсутністю вступників на перший курс у 2022 році та низькою активністю вибору програми у 2023 році.
Предметом претензій було не саме по собі рішення про зупинення набору на освітню програму, а недотримання передбаченої процедури її супроводу, оформлення відповідних документів та забезпечення доступу до інформації про освітню програму.
Так, як убачається зі звіту комісії від 30 червня 2023 року, установлено відсутність відкритого доступу до інформації та документів щодо освітньої програми на офіційному вебсайті ТНПУ, гарантом якої був позивач. Зазначена обставина є самостійною з точки зору виконання позивачем покладених на нього обов`язків і не залежить від того, чи було саме рішення про зупинення набору на освітню програму обґрунтованим.
Крім того, відповідно до пояснювальної записки завідувача кафедри Бармака М.В. освітня програма на засідання кафедри не подавалася і не розглядалася, а документація щодо неї на кафедрі була відсутня. Отже, установлені обставини стосуються не лише змісту прийнятого управлінського рішення, а й дотримання визначеної процедури його підготовки, розгляду та документального оформлення.
Посилання позивача на правомірність доповідної записки від 21 червня 2023 року не спростовує встановлених судом обставин щодо змісту освітньої програми. Зокрема, позивачем не надано належних доказів на підтвердження фактичного розгляду та схвалення програми на засіданнях кафедри, на які містилися посилання у відповідних документах.
Так само суд не бере до уваги доводи позивача про недостовірність відомостей, наведених у звіті комісії, з огляду на те, що його доповідна записка стосувалася відсутності вступників на перший курс, тоді як наведені у звіті обставини стосувалися іншого предмета перевірки, зокрема дотримання встановлених процедур супроводу освітньої програми та належності її документального забезпечення.
Відповідно до звіту комісії встановлено також порушення вимог пункту 4.5 Положення про освітні програми, а саме відсутність проєкту оновленої редакції освітньої програми з урахуванням зауважень аудиту, проведеного на виконання наказу № 59 від 24 лютого 2023 року, непогодження відповідних змін з навчально-методичним відділом та неподання службової записки про включення цього питання до порядку денного Вченої ради.
Як убачається з того ж звіту, деканом не було подано доповідної записки ректору щодо заміни гаранта освітньої програми з професора Алексієвця М.М. на доцента Ігнатенко Н.В . Невиконання цієї вимоги є порушенням установленої процедури незалежно від того, чи спричинило воно надалі виникнення зауважень до змісту освітньої програми.
У зв`язку з цим довід позивача про те, що у подальшому зауважень щодо освітньої програми не висловлювалося, не спростовує встановленого факту недотримання передбаченої процедури її супроводу та заміни гаранта. Відсутність подальших претензій до результату відповідних дій сама по собі не усуває факту порушення встановленого порядку їх вчинення.
Окремо суд оцінює доводи позивача щодо невиконання наказу ректора № 173 від 22 червня 2023 року та посилання на об`єктивну неможливість подання відповідного звіту у зв`язку з перебуванням на лікарняному, у щорічній відпустці, а згодом - на військовій службі за мобілізацією.
З матеріалів справи вбачається, що наказ № 173 видано 22 червня 2023 року, тоді як мобілізацію позивача здійснено 05 вересня 2023 року. Отже, між датою видання зазначеного наказу та початком щорічної відпустки позивача 04 вересня 2023 року минув значний проміжок часу, протягом якого позивач мав можливість виконати покладений на нього обов`язок. Доказів того, що протягом цього періоду виконання відповідного обов`язку було об`єктивно неможливим, суду не надано.
При цьому обов`язок, передбачений пунктом 3.3 контракту, щодо розроблення та виконання стратегії розвитку факультету на п`ять років не був обмежений строком, визначеним наказом № 173. Такий обов`язок випливав безпосередньо з умов укладеного 30 грудня 2021 року контракту та мав виконуватися протягом строку його дії. Тому обставини, на які позивач посилається щодо літа-осені 2023 року, самі по собі не спростовують встановленого невиконання зазначеного обов`язку протягом строку перебування позивача на посаді декана.
Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд виходить із того, що встановлені порушення стосуються безпосередньо тих обов`язків позивача, які були визначені умовами контракту та посадовою інструкцією декана, а отже, мають юридичне значення для вирішення питання про наявність передбаченої контрактом підстави для його дострокового розірвання.
При цьому суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 760/30442/21, відповідно до якої порушення працівником хоча б одного з обов`язків, передбачених контрактом, може бути достатньою підставою для його дострокового розірвання, якщо таке порушення належним чином установлено та підтверджено доказами.
Отже, для вирішення питання про правомірність звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України не є необхідним встановлення сукупного порушення позивачем усіх пунктів контракту, зазначених у наказі про звільнення. Достатнім є встановлення хоча б одного конкретного порушення умов контракту, яке мало місце на час прийняття рішення про його дострокове розірвання та належним чином підтверджене доказами.
У цій справі судом установлено та підтверджено належними доказами невиконання позивачем, зокрема, обов`язку, передбаченого пунктом 3.3 контракту, щодо розроблення та виконання стратегії розвитку факультету на п`ять років. Зміст доводів позивача не спростовує по суті цієї обставини, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач не мав передбачених контрактом підстав для його дострокового розірвання.
Таким чином, доводи позивача про відсутність фактичних підстав для звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України суд відхиляє. 
При цьому, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для визнання незаконним звільнення, якщо факт порушення підтверджений представленими суду доказами.
Оцінюючи доводи щодо звільнення ОСОБА_2 під час перебування на військовій службі, суд виходить із такого.
Частиною третьою статті 119 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено гарантії для працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, зокрема збереження за ними місця роботи, посади.
На момент видання наказу № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року позивач уже був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації - відповідно до наказу № 237 від 05 вересня 2023 року. 
Отже, незалежно від того, чи був відповідач фактично обізнаний про цю обставину на дату видання наказу, встановлена законом гарантія збереження за працівником місця роботи та посади підлягала застосуванню до спірних правовідносин.
Разом з тим суд враховує, що підставою видання наказу № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року відповідач визначив не призов позивача на військову службу, а пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з невиконанням та неналежним виконанням умов контракту.
Як встановлено судом, наведені відповідачем обставини щодо порушення позивачем умов контракту, які стали підставою для його дострокового розірвання, мали місце до призову позивача на військову службу, а тому сам факт мобілізації не свідчить про відсутність у відповідача права ініціювати припинення трудових відносин за наявності встановлених законом та контрактом підстав.
Суд також враховує, що після внесення відповідачем 14 липня 2026 року змін до наказу № 398-к/тр фактична дата припинення трудових відносин була визначена як останній день проходження позивачем військової служби. 
Згідно з витягом із наказу № 178 від 24 червня 2026 року позивача звільнено з військової служби у запас саме 24 червня 2026 року.
Відтак суд погоджується з відповідачем у тому, що після внесення змін до наказу № 398-к/тр трудові відносини між сторонами не могли вважатися припиненими 08 вересня 2023 року, оскільки до закінчення періоду проходження військової служби за позивачем зберігалися місце роботи та посада.
Так, трудове законодавство не містить імперативних норм, які забороняли б роботодавцю скасовувати раніше видані ним накази або вносити до них зміни.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах 12 лютого 2025 року у справі № 757/31954/23-ц, від 15 червня 2022 року у справі № 604/1157/19 (провадження № 61-1144св22), від 07 лютого 2024 року у справі № 289/1380/22 (провадження № 61-14153св23).
Разом з тим суд не може погодитися із визначенням відповідачем датою припинення трудових відносин останній день проходження військової служби.
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 116 КЗпП України всі суми, що належать працівникові від підприємства, установи, організації при звільненні, виплачуються в день звільнення.
Отже, день звільнення є днем припинення трудових відносин та одночасно останнім днем перебування працівника у трудових відносинах із роботодавцем.
У цій справі 24 червня 2026 року є саме останнім днем проходження позивачем військової служби. Тобто протягом цього дня позивач ще перебував у статусі військовослужбовця, а встановлена законом обставина, яка зумовлювала збереження за ним місця роботи та посади, припинилася лише із закінченням цього дня.
Таким чином, визначення 24 червня 2026 року днем припинення трудових відносин фактично означало б припинення трудових відносин у той самий день, протягом якого ще тривала обставина, що зумовлювала збереження за позивачем місця роботи та посади.
З огляду на це належною датою припинення трудових відносин є перший робочий день після закінчення військової служби, тобто 25 червня 2026 року.
При цьому суд враховує, що 25 червня 2026 року є наступним календарним днем після 24 червня 2026 року та робочим днем, у який після припинення військової служби позивач отримав можливість приступити до виконання трудових обов`язків, якщо інше не випливає з установленого сторонами режиму роботи.
Отже, наказ № 360-к/тр від 14 липня 2026 року підлягає визнанню незаконним та скасуванню лише в частині визначення датою припинення трудових відносин 24 червня 2026 року, із встановленням правильної дати - 25 червня 2026 року.
Такий спосіб захисту відповідає характеру встановленого судом порушення та забезпечує відновлення трудових прав позивача без застосування наслідку у вигляді поновлення його на роботі.
Суд бере до уваги, що за змістом статті 235 КЗпП України поновлення на попередній роботі є способом захисту у випадку незаконного звільнення. Водночас у цій справі судом встановлено, що підстави для припинення трудових відносин за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України існували, однак роботодавцем неправильно визначено момент такого припинення у зв`язку з недотриманням гарантій, пов`язаних із проходженням позивачем військової служби.
За таких обставин порушене право позивача підлягає захисту шляхом зміни дати звільнення, а не шляхом поновлення на роботі.
Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є зміна дати звільнення з 24 червня 2026 року на 25 червня 2026 року.
Наведений підхід Великої Палати Верховного Суду щодо способу усунення порушення спеціальної гарантії при звільненні - шляхом зміни дати припинення трудових відносин за наявності законної підстави для звільнення - є релевантним для вирішення питання про належний спосіб захисту у цій справі, хоча правова гарантія, порушення якої встановлюється у цій справі, передбачена іншою нормою трудового законодавства.
Позивач зазначає, що наказ про його звільнення має формальний характер, оскільки посада декана історичного факультету фактично була зайнята іншою особою - ОСОБА_3 , якого 08 квітня 2025 року трудовим колективом було обрано деканом факультету.
Суд відхиляє цей довід як такий, що не спростовує правомірності оскаржуваного наказу та не має визначального значення для вирішення спору.
Зміст цього спору полягає у перевірці правомірності дострокового розірвання з позивачем контракту та припинення трудових відносин з підстав, зазначених у наказі № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року, а не у встановленні обставин подальшого заміщення посади декана іншою особою.
Сам факт того, що на момент розгляду справи відповідні обов`язки декана фактично виконує інша особа, також не змінює правової оцінки дій відповідача, вчинених при прийнятті рішення про припинення трудових відносин з позивачем. Правомірність звільнення працівника визначається виходячи з обставин, що існували на час його звільнення, а не з подальших кадрових рішень роботодавця.
Позивач також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 вересня 2023 року до дня ухвалення рішення суду.
У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 265/5327/20 Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
У разі зміни дати звільнення у звязку із проходженням військової служби, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові виплачується грошове забезпечення військовослужбовця.
Ураховуючи наведене, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня ухвалення рішення суду задоволенню не підлягають.
Вимога про стягнення середнього заробітку відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про освіту» як самостійна позовна вимога позивачем не заявлялася. 
Відтак суд не вирішує питання про наявність та розмір заборгованості за цією виплатою, оскільки відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.
З огляду на наведене суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом зміни дати припинення трудових відносин із позивачем за наказом № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року, з урахуванням наказу № 360-к/тр від 14 липня 2026 року, з 24 червня 2026 року на 25 червня 2026 року.
У решті позовних вимог слід відмовити.
Керуючись статтями 2, 4, 5-1, 21, 23, 36, 47, 116, 119, 235 КЗпП України, статтями 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_2 до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка про поновлення на роботі - задовольнити частково.
Змінити дату припинення трудових відносин з ОСОБА_2 за наказом ректора Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 », з урахуванням наказу № 360-к/тр від 14 липня 2026 року «Про внесення змін і доповнень у наказ № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 » на 25 червня 2026 року.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 про поновлення на посаді декана історичного факультету Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка та на посаді доцента кафедри історії України, археології та спеціальних галузей історичних наук, визнання незаконним та скасування наказу ректора Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка № 398-к/тр від 08 вересня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_2 » та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.
Реквізити сторін: 
Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , тел НОМЕР_5 , ел.пошта ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідач: Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка, вул. М.Кривоноса, 2, місто Тернопіль, 46027, ЄДРПОУ 002125544.

Головуючий суддя | В. М. Позняк