ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 915/66/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Курінна К.В.

за участю представників учасників справи:
від позивача – Лопатіна Н.О.,
від відповідача – не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.04.2026, ухвалене суддею Ільєвою Л.М., м. Миколаїв, повний текст рішення складено та підписано 10.06.2026
у справі №915/66/26
за позовом: Акціонерного товариства «Миколаївобленерго»
до відповідача: Миколаївської міської ради 
про: визнання права власності на будівлю за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ
У січні 2026 року Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» (далі АТ «Миколаївобленерго») звернулося до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Миколаївської міської ради (далі Рада) про визнання права власності за набувальною давністю на будівлю закритої трансформаторної підстанції ЗТП 10/0,4 кВ №1001 (нова назва ЗТП 10/0,4 кВ №341001), інвентарний №160166, яка знаходиться по пров. Парусний, поблизу буд. №7 у м. Миколаєві Миколаївської області (далі трансформаторна підстанція).
Позов мотивований тим, що АТ «Миколаївобленерго», як оператор системи розподілу електричної енергії, починаючи з 2005 року, добросовісно, відкрито та безперервно володіє зазначеним нерухомим майном. У вказаного енергооб`єкта відсутній власник, а також інші особи, які претендують на нього. А тому, за твердженням позивача, фактично він є єдиним володільцем та користувачем вказаного майна. Трансформаторна підстанція перебуває на його балансі, використовується ним для здійсненні господарської діяльності (прийом електричної енергії, перетворення у відповідну напругу та розподіл по споживачам в межах закріпленої території Миколаївської області). Крім того, позивач проводить щодо нього регулярні ремонтні роботи, витрачає кошти, утримує та несе відповідальність за справність енергетичного обладнання. Для обслуговування об`єкта позивачем укладено з Радою відповідний договір оренди землі. Враховуючи викладене, АТ «Миколаївобленерго» зазначає, що є добросовісним набувачем вищевказаного майна та в силу положень ст. 344 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) має право для визнання за ним права власності на нього за набувальною давністю.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.04.2026 у справі №915/66/26 позов задоволено, визнано за АТ «Миколаївобленерго» право власності за набувальною давністю на будівлю закритої трансформаторної підстанції.
Місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем доведено наявність усіх необхідних умов для визнання за ним права власності на об`єкт нерухомості в порядку ст. 344 ЦК України.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що матеріалами цієї справи, зокрема, рішенням Ради від 21.03.2002 №41/19 підтверджується наявність у позивача певного юридичного титулу (підстави для володіння майном), а відтак, це виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.
Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.07.2026 витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/66/26, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з суду першої інстанції.
13.07.2026 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.07.2026 за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено позивачу строк до 07.08.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено дану справу до розгляду на 08.09.2026 о 13:30 год.
27.07.2026 від АТ «Миколаївобленерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про її безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, що при розгляді справи в першій інстанцій, відповідач у відзиві на позов не заперечував проти задоволення позовних вимог, не спростовував факти, не ставив під сумнів жодний наданий позивачем доказ, а фактично підтвердив факт, що майно за ним не обліковується, а також, що він на нього не претендує, натомість, після ухвалення рішення суду, змінив своє бачення справи.
Також, позивач звертає увагу, що протягом 24 років Рада не має можливості забезпечувати електропостачання та розподіл електричної енергії. Рада, на відміну від позивача, не є оператором системи розподілу та не має відповідної ліцензії на здійснення розподілу електричної енергії на території Миколаївської області. З 2005 року та по сьогоднішній день ні Рада, ні жодна інша особа ніколи не цікавились спірним енергетичним об`єктом, не втручалися в її роботу, не витрачали кошти на її обслуговування та ремонт після ракетних обстрілів, не зверталися з заявою до правоохоронних органів чи суду з приводу витребування майна. Ніхто і ніколи, у тому числі й під час розгляду даної справи, не заявив своє речове право на спірне майно. Водночас, право власності або право користування на нього ні за ким і досі не зареєстровано.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Савицького Я.Ф. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.09.2026 справу №915/66/26 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
В судове засідання 08.09.2026 з`явився представник АТ «Миколаївобленерго», який заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду – без змін.
Представник Ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ради від 24.02.2000 №17/8 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва об`єктів права державної власності» надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва державного комунального підприємства «Комунарпобут» та доручено Міськвиконкому прийняти об`єкти в порядку, передбаченому Положенням про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 21.09.1998 №1482 (а.с. 84-85 т.1).
На виконання цього рішення, між заступником голови Держпромполітики України та Миколаївським міським головою підписано акт прийому-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва державного комунального підприємства «Комунарпобут» станом на 01.01.2001 (затверджено 16.05.2001) (а.с.85-87 т.1).
29.07.2005 Комунальне підприємство державне комунальне підприємство «Комунар-Побут» припинено як юридичну особу, про що в реєстрі вчинено запис 15221280000003633.
На підставі розпорядження Управління майном комунальної власності Миколаївської міської ради від 31.07.2001 №132-р «Про передачу об`єктів житлового фонду та комунального призначення, прийнятих до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва підприємствам комунальної власності міської ради» (а.с.88-89 т.1) передано Комунальному житлово-експлуатаційному підприємству «Північ» та закріплено на праві управління та користування трансформаторні підстанції, згідно з додатком № 8 (а.с.90 т.1), зокрема ТП-1001 по пров. Парусному, 7 (п. 2., 2.3. розпорядження). 
В подальшому, 21.03.2002 Радою прийнято рішення №41/19 «Про безкоштовну передачу комунального майна територіальної громади міста іншим власникам», яким вирішено передати з комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва об`єкти комунального призначення Миколаївським міським електричним мережам (згідно з додатками 1, 2) (а.с.101 на звороті).
В додатку №2 до вищевказаного рішення «Основні фонди, що підлягають передачі на баланс Миколаївських міських електричних мереж» під інвентарним номером 4010 зазначається ТП-1001 по пров. Парусному, 7 (а.с.103 т.1).
29.05.2014 між Радою (Орендодавець) та ПАТ «Миколаївобленерго» (Орендар) укладено договір оренди землі від 29.05.2014 №10409, відповідно до умов п. 1.1 якого Рада на підставі рішення від 28.08.2013 №30/38 передало, а ПАТ «Миколаївобленерго» прийняло в оренду земельну ділянку загальною площею 198 кв.м., кадастровий №4810137200:15:006:0034, для обслуговування нежитлового об`єкта ТП-1001 по пров. Парусному, поблизу житлового будинку №7, що розташована у Центральному районі міста Миколаєва.
За позивачем було зареєстровано право оренди землі. В подальшому, строк дії договору оренди землі продовжено сторонами до 25.06.2068 (а.с.50-62 т.1).
Також в матеріалах цієї справи містяться:
- виготовлений на замовлення позивача технічний паспорт на спірний об`єкт (а.с.40-47 т.1);
- бухгалтерська довідка позивача від 09.12.2025 №04.02/01-50-323, з якої вбачається, що на його балансі з 14.11.2005 обліковується ЗТП-10/0,4 кВ №1001, яка знаходиться поблизу будинку №7, пров. Парусний, м. Миколаїв, Миколаївська область (а.с.22 т.1);
- довідка АТ «Миколаївобленерго» від 12.12.2025 №12.04/02-06/11049, в якій зазначено, що від ЗТП 10/0,4 кВ №1001 отримують електроенергію 34 точок обліку юридичних споживачів та 426 побутових споживачів;
- паспорт будівлі ЗТП 10/0,4 кВ №341001 від 12.03.2010, в якому зазначено технічні характеристики будівлі;
- паспорт технічного стану будівлі ЗТП 10/0,4 кВ №341001 від 11.01.2010;
- паспорт на заземлюючий пристрій від 06.03.2011;
На підтвердження факту обслуговування, проведення ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж позивачем надано суду акти приймання виконаних робіт від 30.04.2022 №3309, від 29.03.2021 №4045, від 25.02.2020 №2005, від 01.08.2016 №11057, від 01.08.2016 №11063, від 01.08.2016 №11060, від 01.08.2016 №11062.
АТ «Миколаївобленерго» зверталось до Фонду державного майна України (лист від 05.11.2025 №01/01-18-5244) та Ради (лист від 05.11.2025 №01/01-18-5243) з листами щодо надання інформації про те, чи обліковується на їх балансі або перебуває їх у власності об`єкт нерухомого майна, зокрема, будівля ЗТП 10/0,4 кВ №1001, яка знаходиться за адресою: поблизу будинку № 7, пров. Парусний, м. Миколаїв.
Листом від 14.11.2025 №29862/02.02.01-40/10/14/25 Виконавчий комітет Миколаївської міської ради повідомив, що право власності на трансформаторні підстанції, зазначені у листі АТ «Миколаївобленерго», Радою не оформлялося.
Листом від 12.02.2026 №8472/10.01-07/26-2 Управління комунального майна Миколаївської міської ради у відповідь на звернення Департаменту Миколаївської міської ради повідомило, зокрема, про те, що після передачі ТП-1001 на баланс Миколаївськім міськім електричним мережам на підставі рішення Ради від 21.03.2002 №41/19, на теперішній час зазначена будівля ЗТП не обліковується на балансі комунальних підприємств Миколаївської міської територіальної громади, а також про те, що обслуговування такого об`єкту жодним з комунальних підприємств неможливе (а.с.83 т.1).
Предметом позову у цій справі є вимога АТ «Миколаївобленерго» визнати за ним право власності на ЗТП, яка знаходиться по пров. Парусний, поблизу буд. №7 у м. Миколаєві Миколаївської області, в порядку ст. 344 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: 
- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; 
- законність об`єкта володіння; 
- добросовісність заволодіння чужим майном; 
- відкритість володіння; 
- безперервність володіння; 
- сплив установлених строків володіння; 
- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. 
Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Таким чином, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Згідно з п.п. 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 46-56, 66, 67 постанови від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 сформулювала такі висновки щодо застосування норм ст. 344 ЦК України:
«Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. 
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. 
Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. 
За висновком Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. 
При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.»
Схожі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №922/1574/17, від 05.06.2018 у справі №924/925/17, від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц, від 09.07.2019 у справі №920/999/16, від 06.08.2024 у справі №921/574/20(921/420/22), від 15.07.2025 у справі №927/773/24.
Крім того, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що перебування спірного майна на балансі не є підставою правомірності (добросовісності) набуття права власності на спірний об`єкт; баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов`язань на конкретну дату, а тому баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.
Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №904/1539/18, від 24.04.2018 у справі №911/2531/17, від 06.06.2018 у справі №922/2430/17, від 02.04.2019 у справі №915/1002/16, від 23.06.2020 у справі №906/516/19, від 18.05.2021 у справі №914/1898/18, від 25.05.2022 у справі №906/424/20).
У постановах від 22.05.2018 у справі №922/1574/17, від 05.06.2018 у справі №924/925/17, від 15.11.2022 у справі №293/1061/21, від 15.06.2023 у справі №359/8844/20, від 21.02.2024 у справі №756/6953/2017, від 06.08.2024 у справі №921/574/20(921/420/22), від 15.07.2025 у справі №927/773/24 Верховний Суд неодноразово виснував про те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знала, хто є власником.
У межах цієї справи позивач прагне набути за набувальною давністю право власності на об`єкт нерухомого майна, яким є будівля закритої трансформаторної підстанції, що розташована по пров. Парусний, поблизу буд. №7 у м. Миколаєві Миколаївської області.
Отже, ключовим питанням у цій справі є достовірне встановлення наявності/відсутності, передбачених конструкцією ст. 344 ЦК України, умов у їх сукупності: добросовісне, безтитульне, відкрите та безперервне протягом 10 років володіння АТ «Миколаївобленерго» спірним майном.
Натомість, матеріалами цієї справи підтверджується, що володіння позивачем спірним майном не було безтитульним.
Про ці обставини свідчить наявне в матеріалах даної справи рішення Ради від 21.03.2002 №41/19 «Про безкоштовну передачу комунального майна територіальної громади міста іншим власникам», яким вирішено передати з комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва об`єкти комунального призначення Миколаївським міським електричним мережам, а також додаток № 2 до вказаного рішення «Основні фонди, що підлягають передачі на баланс Миколаївських міських електричних мереж», в якому під інвентарним номером 4010 зазначається ТП-1001 по пров. Парусному, 7.
Вищевказаний доказ подано відповідачем до суду у повній відповідності до вимог ч. 4 ст. 80 ГПК України.
Учасниками цієї справи не заперечується, а визнається, що Миколаївські міські електричні мережі є правопопередником АТ «Миколаївобленерго», а тому ці обставини в силу приписів ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню.
Більш того, сам позивач у своїй письмових поясненнях від 09.03.2026 за вх. № 3060/26 не заперечував зазначених обставин, а навпаки, підтвердив саме таку послідовність передачі спірного майна, зокрема, від ДКП «Комунарпобут» до Ради, а в подальшому, від Ради до правопопередника позивача на баланс.
Таким чином, сам позивач визнав факт існування конкретної правової підстави, з якої походить його володіння спірним майном - рішення Ради від 21.03.2002 №41/19 «Про безкоштовну передачу комунального майна територіальної громади міста іншим власникам».
Доводи позивача про те, що Рада в суді першої інстанції підтвердила, що спірне майно за ним не обліковується, колегія суддів відхиляє, адже по-перше у своєму листі від 14.11.2025 №29862/02.02.01-40/10/14/25 Рада лише зазначила, що нею не оформлювалося право власності на спірну трансформаторну підстанцію, а по-друге: ці доводи жодним чином не спростовують висновків суду. Сам по собі факт того, що право власності територіальної громади на спірну трансформаторну підстанцію не було оформлено або зареєстровано за Радою, жодним чином не спростовує факту існування правової підстави передачі Радою спірного майна на баланс позивача.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, а також те, що для застосування ст. 344 ЦК України необхідно встановити не лише тривалість, відкритість та безперервність володіння, а й безтитульність такого володіння, чого у даному випадку не було, висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірний об`єкт нерухомості є передчасним.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню, із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції здійснюється на підставі ст. 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.04.2026 у справі № 915/66/26 скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Миколаївобленерго».
Стягнути з Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» (54017, м. Миколаїв, вул. Громадянська, 40; код ЄДРПОУ: 23399393) на користь Миколаївської міської ради (м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20; код ЄДРПОУ: 26565573) 3 993 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто три) грн 60 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 14.09.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Г.І. Діброва 

Н.М. Принцевська