Справа № 308/6322/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 липня 2026 року        місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді Шепетко І.О.,
за участі секретаря судових засідань: Фітаса А.М.,
представник позивача Романець О. П.,
представник відповідача Глеба П.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури Юрія Домніцького в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» про стягнення із замовників будівництва безпідставно збережених коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язання, - 
в с т а н о в и в:
Керівник Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» про стягнення із замовників будівництва безпідставно збережених коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язання, в якій просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» на користь Ужгородської міської ради, грошові кошти у сумі 1 225 793,86 грн., з яких: 729 278,10 грн. – безпідставно збережені кошти пайової участі, 416 015, 45 грн. – інфляційні нарахування, 80 500, 31 грн. – 3 % річних та судові витрати після розгляду справи стягнути з відповідачів на користь Закарпатської обласної прокуратури.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ОСОБА_1 та Товаристовом з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» 03.07.2020 отримано дозвіл на будівельні роботи № ЗК 112201850568, об`єкт «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення» за адресою: АДРЕСА_1 . 
У період з 03.07.2020 по 20.05.2021 ОСОБА_1 та Товаристовом з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» здійснено будівництво вказаного об`єкта. 
Зазначають, що відповідно до відомостей порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, будівництво вказаного об`єкту завершено 20.05.2021, сертифікат про готовність об`єкта до експлуатації № ЗК122210726983, зареєстрований виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 05.08.2021.
Відповідно до Сертифікату про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ЗК122210726983 а заяви про його видачу, акту готовності об`єкта до експлуатації № АС01:2599-2511-0390-9212 об`єкт будівництва має такі основні показники: найменування об`єкта: «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення в АДРЕСА_1 »; дата початку будівництва – 03.07.2020; дата завершення будівництва – 20.05.2021; кількість поверхів – 7; загальна площа будівлі – 3467,9 кв.м; загальна кількість квартир – 48; загальна площа квартир – 2539.7 кв.м; кількість приміщень – 4; площа приміщень комерційного призначення – 546, 9 кв.м; кошторисна вартість будівництва (вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію) – 25022.52 тис. грн.
Відповідно до Сертифікату пайова участь Відповідачами до місцевого бюджету не сплачувалася (підстава для звільнення від сплати пайової участі – пункт 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX).
Замовниками будівництва ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7» безпідставно не сплачені грошові кошти у якості пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури на користь Ужгородської міської ради у зв`язку із будівництвом багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення» за адресою: АДРЕСА_1 (на момент введення в експлуатацію АДРЕСА_2 ).
У даному випадку позивач вважає, що між Позивачем та Відповідачами договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не укладався, а відповідні грошові кошти до бюджету ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7», в тому числі на виконання вимог Закону №132-IX, не сплачувалися. Відтак, безпідставно збережені кошти підлягають стягненню солідарно з відповідачів в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України на користь Ужгородської міської ради, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
30.06.2026 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Ільницьким М.П., у якому останній просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
У відзиві представник відповідача зазначив, що прокурором неправильно визначено юрисдикцію спору, оскільки позов заявлено одночасно до фізичної особи та юридичної особи – ТОВ «РЕЛЬЄФ-7», при цьому ОСОБА_1 у спірних правовідносинах здійснював діяльність як фізична особа-підприємець. На думку представника відповідача, спір пов`язаний із здійсненням господарської діяльності, а тому підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Також представник відповідача заперечував проти заявленої прокурором вимоги про солідарне стягнення коштів пайової участі, зазначаючи, що договір про спільні наміри забудови та додаткова угода до нього визначають окремі частки участі кожного із співвідповідачів у реалізації будівництва. У зв`язку з цим вважав, що можливі зобов`язання відповідачів можуть бути лише пропорційними, а правові підстави для виникнення солідарного обов`язку відповідно до статті 541 ЦК України відсутні.
Крім того, у відзиві зазначено про необґрунтованість здійсненого прокурором розрахунку пайової участі, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Представник відповідача вказував, що наведений у позовній заяві розрахунок не підтверджений належними доказами та здійснений із неправильним застосуванням норм законодавства.
Представник відповідача зазначав, що об`єкт будівництва – «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення в АДРЕСА_1 » – відповідно до сертифіката про прийняття в експлуатацію віднесений до житлових будинків (код ДК 018-2000 – 1122.1), а загальна площа квартир у ньому становить 2476,20 кв.м.
На думку представника відповідача, при визначенні розміру пайової участі мав застосовуватися порядок, передбачений Законом України від 20.09.2019 №132-ІХ, відповідно до якого для житлових будинків розмір пайової участі визначається у розмірі 2 % вартості будівництва, розрахованої виходячи з показників опосередкованої вартості спорудження житла. При цьому відповідач вважав, що прокурором неправомірно застосовано інший порядок розрахунку, зокрема шляхом врахування загальної кошторисної вартості будівництва та одночасного врахування житлової і нежитлової частин об`єкта.
Також представник відповідача посилався на лист ДФС України від 04.08.2016 №16928/6/99-99-15-03-02-15 щодо особливостей врахування ПДВ при визначенні витрат, пов`язаних із будівництвом об`єктів інфраструктури. Зазначав, що матеріали справи не містять доказів реєстрації ОСОБА_1 або ТОВ «РЕЛЬЄФ-7» платниками ПДВ на момент виконання будівельних робіт, а тому, на його думку, при визначенні розміру пайової участі сума ПДВ не повинна враховуватися.
За розрахунком відповідача, розмір пайового внеску не міг перевищувати 502 957,32 грн, що визначається виходячи з площі об`єкта 2476,20 кв.м., опосередкованої вартості спорудження житла без урахування ПДВ та ставки пайової участі у розмірі 2 %. При цьому представник відповідача зазначав, що розрахунок прокурора є суперечливим, оскільки не відповідає розрахунку, наведеному у претензії Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, та одночасно враховує характеристики об`єкта як житлової і нежитлової будівлі.
Крім того, представник відповідача заперечував наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді в особі Ужгородської міської ради. Посилаючись на положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України, зазначав, що прокурором не доведено бездіяльність або неналежне здійснення захисту інтересів територіальної громади уповноваженим органом.
Відповідач вказував, що належним суб`єктом права вимоги щодо стягнення пайової участі є Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, а не Ужгородська міська рада, оскільки саме виконавчий комітет відповідно до рішень Ужгородської міської ради №1667 від 05.09.2019 та №1827 від 24.12.2019 був визначений органом, уповноваженим на укладення договорів пайової участі, визначення її розміру, адміністрування та контроль за сплатою відповідних коштів.
Також представник відповідача посилався на положення Статуту територіальної громади міста Ужгорода, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та правові висновки Верховного Суду у справах №607/14378/21 і №320/8370/21, зазначаючи, що звернення до суду особою, якій не належить право вимоги, свідчить про відсутність належного позивача.
З огляду на викладене представник відповідача вважав, що прокурор звернувся до суду в інтересах неналежного суб`єкта, а тому позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду або відмові у їх задоволенні.
02.07.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача – товариства з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» адвокатом Глебою П.О. подано клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7».
В обґрунтування поданого клопотання зазначив, що прокурор в рамках позову просить солідарно стягнути із фізичної особи та юридичної особи безпідставно збережені кошти у вигляді несплаченої пайової участі до місцевого бюджету.
Однак, із долученого до позову договору про спільні наміри забудови від 29.10.2019 за № б/н вбачається, що він укладений між ТОВ «Рельєф-7», як суб`єктом господарювання, та ОСОБА_1 , який не є суб`єктом господарювання в рамках цих правовідносин, з приводу спільної забудови багатоквартирного будинку загальною площею будівлі 3 340,00 кв.м. Додатковою угодою від 29.10.2019 до такого договору про спільні наміри забудови від 29.10.2019 визначено ж, що за результатами реалізації спільного наміру забудови Відповідачу-2 відходить 355, 00 кв.м. такого багатоквартирного будинку (10,6 %), а Відповідачу-1 – решта площі збудованого приміщення (89,4 %).
Вважає, що із вказаного чітко вбачається, що обов`язок по сплаті пайової участі, в цих співвідповідачів, носить не солідарний характер, а пропорційний участі співвідповідачів у забудові ділянки, згідно попередньої між ними домовленості – письмового договору.
Зазначив, що враховуючи відсутність в співвідповідачів саме солідарного обов`язку по сплаті пайової участі на користь органу місцевого самоврядування, а також пряму процесуальну заборону на об`єднання в рамках одного спору вимог, що підлягають розгляду за правилами різних судочинств, Ужгородський міськрайонний суд процесуально обмежений в можливості розглянути вимоги прокурора, в інтересах Ужгородської міської ради до ТОВ «Рельєф-7», оскільки такий спір, в силу процесуального розмежування юрисдикції, не підсудний такому цивільному суду.
Наголосив, що прокурор, самостійно долучивши договір від 29.10.2019 до матеріалів позову, звертаючись із таким повинен був чітко розподілити розмір безпідставно збережених коштів, які окремо слід стягнути із ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7», оскільки такі зобов`язання явно не носять солідарний характер, і в подальшому оформити окремі вимоги до ОСОБА_1 , які слід розглядати в рамках цивільного судочинства (в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області) та окремо в рамках господарського судочинства (в Господарському суді Закарпатської області).
10.07.2026 на адресу суду через підсистему «Електроний суд» від представника позивача Ужгородської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив.
У відповіді на відзив прокурор зазначив, що доводи представника відповідача є безпідставними та не спростовують заявлених позовних вимог.
Вказував, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позов пред`явлено до фізичної та юридичної особи, а ОСОБА_1 у спірних правовідносинах виступає саме як фізична особа. Посилаючись на положення статей 19, 48, 50 ЦПК України, зазначав, що позовні вимоги виникли з одних правовідносин, мають спільну підставу та можуть бути об`єднані в одному провадженні.
Крім того, прокурор не погоджувався з доводами відповідача щодо відсутності солідарного обов`язку, зазначаючи, що визначений договором про спільні наміри забудови розподіл результатів будівництва не впливає на обов`язок співзамовників щодо сплати пайової участі та не виключає можливості її солідарного стягнення.
У зв`язку з наведеним прокурор просив відхилити доводи відзиву та відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження в частині позовних вимог до ТОВ «Рельєф-7».
У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що доводи представника відповідача щодо відсутності солідарного обов`язку, непідсудності спору цивільному суду та неправильності розрахунку пайової участі є необґрунтованими.
Вказує, що обов`язок зі сплати пайової участі покладається на замовників будівництва, якими є ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7», а тому кошти підлягають стягненню з них солідарно.
Також представник позивача зазначає, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги до відповідачів є взаємопов`язаними та виникли з одного правовідношення.
Представник позивача зазначає, що прокурор мав право звернутися до суду в інтересах Ужгородської міської ради, оскільки кошти пайової участі є складовою доходів місцевого бюджету, а їх несплата порушує інтереси територіальної громади. Ужгородська міська рада, будучи уповноваженим органом, самостійних заходів щодо стягнення цих коштів не вжила, що стало підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Також представник позивача вказує, що посилання відповідача на виключні повноваження виконавчого комітету є необґрунтованими, оскільки після змін законодавства з 01.01.2020 порядок сплати пайової участі визначається Законом №132-ІХ, а не локальним Положенням №170. У зв`язку з цим обов`язок зі сплати пайової участі покладається на замовників будівництва.
Крім того, представник позивача обґрунтовує правильність визначеного розміру пайової участі та просить позов задовольнити.
18.07.2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли заперечення на клопотання, в яких останній зазначив, що подане клопотання є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Свої заперечення мотивував тим, що згідно долучених до матеріалів позовної заяви дозволу на будівельні роботи № ЗК 112201850568, сертифікату про готовність об`єкта до експлуатації № ЗК122210726983 як замовників будівництва зазначено ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7». Отже, у даній справі станом на момент виникнення обов`язку щодо сплати коштів пайової участі обидва відповідача мали функції замовника будівництва спірного об`єкта, а отже відповідачі несуть солідарну відповідальність. 
Звернув увагу, що будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення по АДРЕСА_1 здійснювалось на підставі Договору про спільні наміри забудови від 29.10.2019, укладеного між ТОВ «Рельєф-7» та фізичною особою ОСОБА_1 . У договорі чітко зазначено, що ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності в даних правовідносинах. Те, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів мають бути звернуті до ОСОБА_1 як до фізичної особи не заперечується і у відзиві на позовну заяву.
З огляду на наведене, враховуючи що станом на момент виникнення такого обов`язку фізична особа – ОСОБА_1 та юридична особа – ТОВ «Рельєф-7» мали функції замовника будівництва спірного об`єкта, вважає, що позивач має законні підстави вимагати стягнення грошових коштів солідарно від обох відповідачів.
Наголосив, що вимоги про сплату пайової участі до кожного із забудовників не носять окремий та автономний характер, оскільки є однорідними та тісно пов`язаними між собою як за предметом, так і за підставами виникнення. Вони стосуються одного й того ж правовідношення — виконання обов`язку зі сплати пайової участі у створенні й розвитку інфраструктури населеного пункту. Зазначені вимоги не можуть розглядатися у відриві одна від одної, оскільки між ними існує нерозривний юридичний та фактичний зв`язок.
Враховуючи викладене, в зв`язку з неподільністю спільного зобов`язання, виникнення вимог з однієї підстави та наявності фізичної особи – боржника, вважає, що позовні вимоги до обох відповідачів підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Додатково звернув увагу, що Договір про спільні наміри забудови від 29.10.2019 був долучений до матеріалів позовної заяви виключно з метою підтвердження статусу замовника будівництва ОСОБА_1 як фізичної особи, а відносини між учасниками договору не є предметом дослідження в межах даної справи. Разом з цим, зауважив, що у п. 2 Договору (Порядок реалізації спільної забудови) передбачено фінансування розроблення містобудівної документації, проектування будівництва та проведення будівельних робіт. Додатковою угодою до договору про спільні наміри забудови від 29.10.2019 визначено лише розподіл результатів спільної забудови.
Водночас, п. 2.2.4. Договору передбачено, що сторони спільно забезпечують виконання всіх організаційних, адміністративних та правових заходів по прийняттю (здачі) експлуатацію об`єкта.
Враховуючи викладене, вважає, що аналіз тексту Договору свідчить про відсутність врегулювання питань щодо обов`язку по сплаті пайової участі, а відтак в силу закону такий покладається на замовників будівництва та носить солідарний характер.
Ухвалою суду від 12.11.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕЛЬЄФ-7», адвоката Глеби Павла Олександровича про закриття провадження в цивільній справі №308/6322/25 за позовом Ужгородської окружної прокуратури в інтересах Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 та ТзОВ «Рельєф-7» про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» відмовлено.
Ухвалою суду від 12.11.2025 закрито підготовче провадження за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури Юрія Домніцького в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» про стягнення із замовників будівництва безпідставно збережених коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Прокурор у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на долучені до матеріалів справи докази та незаконність невиконання відповідачами обов`язку зі сплати коштів пайової участі.
Представник відповідачів – адвокат Глеба П.О., який діє в інтересах ТОВ «Рельєф-7» та ОСОБА_1 , у судовому засіданні з`явився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов.
Представник Ужгородської міської ради в судове засідання не заявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 03.07.2020 ОСОБА_1 та Товариству з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» видано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЗК 112201850568 щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, наданими суду у вигляді скріншотів інформаційного порталу від 09.04.2025.
Згідно з відомостями Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, будівництво зазначеного об`єкта завершено 20.05.2021.
05.08.2021 виконавчим комітетом Ужгородської міської ради зареєстровано сертифікат про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації № ЗК122210726983, відповідно до якого об`єкт будівництва прийнято в експлуатацію, що підтверджується відповідними відомостями інформаційного порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 09.04.2025.
Із копії сертифіката № ЗК122210726983 та акта готовності об`єкта до експлуатації № АС01:2599-2511-0390-9212 судом встановлено, що об`єктом будівництва є семиповерховий багатоквартирний житловий будинок із вбудованими приміщеннями комерційного призначення загальною площею 3467,9 кв. м. Об`єкт містить 48 квартир загальною площею 2539,7 кв. м та 4 приміщення комерційного призначення площею 546,9 кв. м. Кошторисна вартість будівництва становить 25 022,52 тис. грн.
Судом також встановлено, що замовниками будівництва зазначеного об`єкта є ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7».
Водночас із матеріалів справи вбачається, що під час оформлення документів щодо прийняття об`єкта в експлуатацію пайова участь замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту до місцевого бюджету не сплачувалася. У сертифікаті № ЗК122210726983 як підставу для звільнення від сплати пайової участі зазначено пункт 13 розділу І Закону України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».
Таким чином, судом встановлено, що відповідачами здійснено будівництво та введено в експлуатацію об`єкт нерухомого майна — багатоквартирний житловий будинок із вбудованими приміщеннями комерційного призначення, при цьому кошти пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Ужгорода до місцевого бюджету не сплачувалися.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі – Закон № 3038-VI), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Відповідно до ст. 40 Закону України № 3038-VI, замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, що полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (виключено на підставі Закону № 132-IX від 20.09.2019). 
Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженернотранспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування. 
При цьому, частиною 9 статті 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року. 
Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати. 
Водночас, частиною 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» встановлено, що Договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. 
Так, зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI вбачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. 
Тому, укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. 
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. 
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20. 
В той же час, Закон №132-ІХ врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», а саме установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема: 
- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);
- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2);
- пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2);
- кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту (підпункт 5 частини 2);
- інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації(підпункт 6 частини 2).
Щодо доводів представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Ільницького М.П.
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Ільницький М.П. – у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо неналежної юрисдикції спору, виходячи з такого.
Відповідно до положень статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
В свою чергу, у статті 48 ЦПК України вказано, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до участі у справі у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути подано спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів та/або відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо (1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; (2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; (3) предметом спору є однорідні права та обов`язки. 
Таким чином, вимоги одного позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги виникли з однієї підстави, предметом спору є спільні обов`язки, що має місце в даному випадку.
При цьому сам по собі факт здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності не є достатньою підставою для віднесення спору до юрисдикції господарського суду. Визначальним є характер спірних правовідносин, предмет заявлених вимог та суб`єктний склад сторін.
У даному випадку предметом спору є стягнення коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у зв`язку із будівництвом конкретного об`єкта нерухомого майна. Отже, спір виник з приводу виконання обов`язку, встановленого законодавством для замовників будівництва, а не безпосередньо у зв`язку із здійсненням відповідачем господарської діяльності.
Крім того, позов заявлено, зокрема, до фізичної особи ОСОБА_1 , який є співзамовником будівництва, що виключає можливість розгляду спору виключно за правилами господарського судочинства лише з огляду на наявність у нього статусу фізичної особи-підприємця.
Відтак суд дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а доводи представника відповідача про неналежність обраної прокурором юрисдикції є безпідставними.
Щодо доводів представника відповідача про відсутність правових підстав для солідарного стягнення коштів пайової участі суд зазначає таке.
Системний аналіз статей 540 та 541 ЦК дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у разі неподільності предмета зобов`язання виникає солідарне зобов`язання. 
У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина 1 статті 543 ЦК України). 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 у справі № 569/2749/15-ц (провадження № 14-123цс18) зазначила, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному позовному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог. Відповідно до норм процесуального законодавства у редакції, що діє після 15.12.2017, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. 
При визначенні юрисдикції суд має враховувати, що відповідачі у справі пов`язані солідарним обов`язком як боржники, а солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, установлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Вимоги до відповідачів є однорідними, пов`язаними між собою, тому можуть бути об`єднані в одне провадження і підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. 
На думку суддів Великої Палати, захист прав кредитора за його позовом до боржника, який є юридичною особою, і поручителя – фізичної особи та несе солідарну з боржником відповідальність, у межах одного виду судочинства більш прогнозований і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз`єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов`язання залежно від суб`єктного складу. 
Подібні висновки щодо участі юридичної особи у цивільному процесі в якості відповідача за відсутності прямого визначення у процесуальному законодавстві належності предмету спору до певної юрисдикції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 201/9100/16-ц та від 07.07.2018 у справі № 755/13532/15-ц.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7» виступали замовниками будівництва одного об`єкта нерухомого майна, а обов`язок щодо сплати пайової участі пов`язаний саме з фактом здійснення будівництва та введення зазначеного об`єкта в експлуатацію.
Посилання відповідача на договір про спільні наміри забудови та додаткову угоду до нього, якими визначено частки участі кожного із співзамовників у реалізації будівництва, не спростовує обов`язку відповідачів перед органом місцевого самоврядування. Внутрішній розподіл обов`язків та витрат між співзамовниками будівництва не може сам по собі змінювати обсяг обов`язку, який виник перед територіальною громадою у зв`язку з будівництвом об`єкта.
Щодо доводів про неправильне визначення розміру пайової участі суд зазначає, що при вирішенні цього питання необхідно виходити з правового регулювання, чинного на момент виникнення у відповідачів відповідного обов`язку, а також фактичних характеристик об`єкта будівництва.
Судом встановлено, що спірний об`єкт є багатоквартирним житловим будинком із вбудованими приміщеннями комерційного призначення. Таким чином, об`єкт має як житлову, так і нежитлову складові, що підлягають врахуванню при визначенні розміру пайової участі відповідно до вимог законодавства.
Посилання відповідача на те, що об`єкт відповідно до сертифіката має код ДК 018-2000 – 1122.1 та віднесений до житлових будинків, саме по собі не свідчить про те, що при визначенні пайової участі має враховуватися виключно житлова площа. Із технічних та дозвільних документів вбачається, що до складу об`єкта входять також приміщення комерційного призначення, що мають самостійне функціональне призначення та площу.
Доводи відповідача щодо застосування виключно ставки 2 відсотки та визначення вартості будівництва виходячи з показників опосередкованої вартості спорудження житла підлягають оцінці з урахуванням того, що спірний об`єкт не є виключно житловим, а включає нежитлові приміщення комерційного призначення.
Щодо доводів відповідача про необхідність виключення суми податку на додану вартість із вартості будівництва суд зазначає, що порядок визначення розміру пайової участі встановлюється законодавством, яке регулює відповідні правовідносини, а не листами контролюючих органів. Посилання на лист ДФС України від 04.08.2016 № 16928/6/99-99-15-03-02-15 саме по собі не визначає порядок розрахунку пайової участі у спірних правовідносинах.
Посилання представника відповідача на відсутність у матеріалах справи доказів реєстрації відповідачів платниками ПДВ також не спростовує обов`язку зі сплати пайової участі та не свідчить про неправильність визначення її розміру без встановлення відповідної правової підстави для виключення ПДВ із розрахунку.
Щодо доводів про те, що розмір пайового внеску не міг перевищувати 502 957,32 грн, суд зазначає, що наведений відповідачем розрахунок ґрунтується на інших вихідних даних, зокрема на врахуванні лише площі квартир та застосуванні опосередкованої вартості спорудження житла. З огляду на встановлені судом характеристики об`єкта та наявність у його складі приміщень комерційного призначення такий розрахунок не може бути визнаний належним без врахування всіх складових об`єкта будівництва.
Сам факт наявності відмінностей між розрахунком, наведеним у позовній заяві, та розрахунком, зазначеним у претензії Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, не свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки суд при визначенні належного до стягнення розміру коштів має виходити з установлених у справі фактичних обставин, належних і допустимих доказів та норм матеріального права.
Щодо доводів відповідача про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави суд зазначає, що відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурору достатньо довести, що орган, в інтересах якого заявлено позов, уповноважений на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах і суд згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи прокурора щодо наявності чи відсутності повноважень органу (-ів) влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. 
Крім того, Верховним Судом у постановах Суду від 13.07.2021 у справі №927/550/20, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 19.08.2020 у справі №923/449/18 висловлено позицію з приводу того, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду; належним буде звернення в особі хоча б одного з них. 
У поданій позовній заяві прокурором детально обґрунтовано наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави саме в особі Ужгородської міської ради. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом. 
Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності. 
Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених до його компетенції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. 
З викладеним корелюються й положення ч. ч. 3 та 4 ст. 53 ГПК України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинахСудом під час розгляду справи встановлюється наявність порушення інтересів держави, наявність компетентного органу, уповноваженого здійснювати їх захист, а також обставини, які свідчать про неналежне здійснення такого захисту або його нездійснення.
Посилання представника відповідача на те, що належним суб`єктом права вимоги є Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, а не Ужгородська міська рада, суд вважає необґрунтованим.
Виконавчий комітет є виконавчим органом міської ради та діє в межах повноважень, визначених законом і рішеннями відповідної ради. Наділення виконавчого комітету повноваженнями щодо укладення договорів пайової участі, визначення її розміру, адміністрування та контролю за сплатою відповідних коштів не означає переходу до нього права власності на кошти місцевого бюджету або позбавлення територіальної громади права на їх отримання.
Кошти пайової участі, які підлягали зарахуванню до відповідного місцевого бюджету, є майновим інтересом територіальної громади, а тому їх ненадходження може свідчити про порушення інтересів відповідної територіальної громади.
Отже, доводи представника відповідача про те, що прокурор звернувся в інтересах неналежного суб`єкта, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду у справах № 607/14378/21 та № 320/8370/21 суд оцінює з урахуванням фактичних обставин, установлених у цій справі, та правової природи спірних правовідносин. Саме по собі посилання на правові висновки, сформульовані у справах з іншим предметом та фактичними обставинами, не є безумовною підставою для висновку про відсутність у прокурора права на звернення до суду у цій справі.
Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи представника відповідача щодо неналежної юрисдикції спору, відсутності солідарного обов`язку, неправильності визначення розміру пайової участі, необґрунтованості нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, а також відсутності у прокурора підстав для представництва інтересів держави не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами і не спростовують установлених судом обставин та правових підстав заявлених позовних вимог.
Щодо доводів представника ТОВ «Рельєф-7» про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог до товариства суд зазначає, що вказане клопотання вже було предметом судового розгляду та за результатами його розгляду ухвалою суду було відмовлено у його задоволенні.
Суд виходив із того, що спір виник з одного правовідношення – виконання обов`язку замовників будівництва щодо сплати пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Ужгорода. Як ОСОБА_1 , так і ТОВ «Рельєф-7» у дозвільних документах зазначені замовниками будівництва спірного об`єкта.
З огляду на те, що одним із відповідачів є фізична особа, а заявлені до обох відповідачів вимоги є однорідними, взаємопов`язаними та виникли з однієї підстави, суд дійшов висновку про можливість їх спільного розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд виходив також із неподільності спільного зобов`язання відповідачів щодо сплати пайової участі та положень статей 19, 48, 50 ЦПК України, статей 540, 541, 543 ЦК України.
Таким чином, суд не погодився з доводами відповідача щодо неналежної юрисдикції спору та відсутності підстав для розгляду позовних вимог до ТОВ «Рельєф-7» у межах даного цивільного провадження, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання про закриття провадження в цій частині було відмовлено.
Отже, з урахуванням установлених у справі обставин, оцінки наданих сторонами доказів та наведених норм матеріального і процесуального права, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
З урахуванням того, що об`єкт будівництва не відноситься до об`єктів, пайова участь у разі будівництва яких не сплачується відповідно до підпункту 3 частини 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 132-ІХ, а будівництво об`єкта розпочато у січні 2020 року, у замовників будівництва виник обов`язок упродовж 10 днів після 03.07.2020 звернутися до Ужгородської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання відповідного розрахунку сплатити її до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, відповідно до якої передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ порядок пайової участі застосовується, зокрема, до об`єктів, будівництво яких розпочато у 2020 році, а також до об`єктів, будівництво яких розпочато раніше, але станом на 01.01.2020 їх не було введено в експлуатацію та договори про сплату пайової участі не були укладені.
Верховний Суд у зазначеній постанові також зауважив, що у випадку невиконання замовниками будівництва обов`язку щодо сплати пайової участі до прийняття об`єкта в експлуатацію належним та ефективним способом захисту є звернення органу місцевого самоврядування з позовом про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21 та від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23.
Таким чином, відповідачі як замовники будівництва повинні були сплатити кошти пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення» в АДРЕСА_1 до введення його в експлуатацію, тобто до 05.08.2021 — дати реєстрації сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Натомість у заяві про видачу сертифіката зазначено, що замовник звільняється від сплати коштів пайової участі на підставі пункту 13 розділу I Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-ІХ від 20.09.2019.
Водночас обов`язок щодо сплати пайової участі відповідачами виконаний не був.
Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження такого майна.
У даному випадку між позивачем та відповідачами договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не укладався, а відповідні грошові кошти до бюджету ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7» не сплачувалися.
Відтак, у відповідачів виникло безпідставне збереження коштів, які підлягали сплаті до місцевого бюджету як пайова участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
Відповідно до статті 541 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання, виникає солідарне зобов`язання.
Тлумачення положень статті 541 ЦК України свідчить, що вона поширюється як на договірні, так і на недоговірні, зокрема кондикційні, зобов`язання.
Аналогічна позиція щодо наявності солідарного зобов`язання викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20.
У даному випадку ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7» були замовниками будівництва одного й того самого об`єкта, а обов`язок зі сплати пайової участі виник з однієї підстави та стосується одного неподільного предмета зобов`язання.
Отже, безпідставно збережені відповідачами кошти підлягають стягненню солідарно на користь Ужгородської міської ради в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.
Суд зазначає, що у наведених вище нормах Закону № 132-IX диференціює порядок визначення розміру пайової участі залежно, зокрема, від виду об`єкта будівництва. При цьому для житлових будинків та нежитлових будівель і споруд передбачено різні способи розрахунку.
У даному випадку об`єктом будівництва є багатоквартирний житловий будинок із вбудованими приміщеннями комерційного призначення, а тому при визначенні розміру пайової участі підлягають застосуванню відповідні положення Закону № 132-IX щодо житлової та нежитлової частин об`єкта.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, саме суд зобов`язаний надати правову кваліфікацію правовідносинам сторін виходячи з установлених під час розгляду справи обставин та визначити норми матеріального права, які підлягають застосуванню.
Згідно із сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ЗК122210726983, заявою про його видачу та актом готовності об`єкта до експлуатації № АС01:2599-2511-0390-9212 загальна площа об`єкта будівництва становить 3467,9 кв. м, площа квартир – 2539,7 кв. м, площа приміщень комерційного призначення – 546,9 кв. м, а кошторисна вартість будівництва – 25 022 520 грн.
Вартість одного квадратного метра загальної площі квартир на території Закарпатської області становила 11 250 грн відповідно до середніх показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 26.06.2020 № 151.
Таким чином, розмір пайової участі становить 729 278,10 грн, з яких: за приміщення комерційного призначення – 157 845,60 грн; за житлові приміщення – 571 432,50 грн.
Отже, загальний розмір безпідставно збережених відповідачами коштів пайової участі становить 729 278,10 грн.
Щодо інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула або зберегла майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно.
Відповідно до статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними відповідно до статті 536 цього Кодексу.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
З урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05.05.2022 у справі № 925/683/21, період прострочення у даному випадку підлягає обчисленню з наступного дня після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто з 06.08.2021.
За період з 06.08.2021 по 10.04.2025 на суму основного боргу 729 278,10 грн інфляційні втрати становлять 416 015,45 грн, а три проценти річних – 80 500,31 грн.
Таким чином, загальний розмір коштів, що підлягає стягненню з відповідачів, становить: 278,10 грн – сума безпідставно збережених коштів пайової участі; 416 015,45 грн – інфляційні втрати; 80 500,31 грн – три проценти річних, що разом становить 1 225 793,86 грн.
Отже, з урахуванням установлених у справі обставин, оцінки наданих сторонами доказів та наведених норм матеріального права, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів пайової участі, інфляційних втрат та трьох процентів річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
За змістом ч. 3, 4 ст. 53 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду в інтересах держави та обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, або у разі відсутності такого органу.
Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначив, що бездіяльність компетентного органу означає, що такий орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їх захисту, однак не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати та довести таку бездіяльність.
У даному випадку прокурор здійснює представництво інтересів держави у зв`язку з несплатою замовниками будівництва ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7» коштів пайової участі до місцевого бюджету, що призводить до ненадходження відповідних коштів до бюджету Ужгородської міської територіальної громади.
Ужгородська міська рада є органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені й в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 142 Конституції України та ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, зокрема, доходи місцевих бюджетів та інші кошти, що перебувають у розпорядженні територіальних громад. Відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту спрямовуються до бюджету розвитку місцевого бюджету.
Отже, Ужгородська міська рада є уповноваженим органом у спірних правовідносинах та має повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади у зв`язку з ненадходженням до місцевого бюджету коштів пайової участі.
З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді окружною прокуратурою на адресу Ужгородської міської ради скеровано лист від 28.02.2025 № 07.53-107-1562ВИХ-25 щодо сплати коштів пайової участі замовниками будівництва та вжиття заходів реагування у разі їх несплати.
У відповідь листом № 1079/02.4-19 від 06.03.2025 Ужгородська міська рада повідомила про несплату пайової участі ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7» та надала матеріали щодо зазначених правовідносин.
При цьому належних заходів щодо стягнення коштів пайової участі з відповідачів до місцевого бюджету Ужгородською міською радою не вжито.
Зокрема, після направлення замовникам претензії від 06.08.2024, отримання відповіді ОСОБА_1 , у якій заперечено наявність підстав для сплати коштів, та відсутності відповіді ТОВ «Рельєф-7», міська рада до суду з відповідним позовом не звернулася.
При цьому Ужгородській міській раді мало бути відомо про зазначені обставини ще раніше, з огляду на реєстрацію виконавчим комітетом Ужгородської міської ради Сертифікату про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта № ЗК122210726983.
Таким чином, Ужгородська міська рада, будучи обізнаною про несплату коштів пайової участі та маючи відповідні повноваження щодо їх стягнення, у розумний строк належних заходів для захисту інтересів територіальної громади не вжила.
Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що прокурором належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, а також дотримано встановленого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку звернення до компетентного органу.
Про прийняте рішення щодо представництва інтересів держави шляхом пред`явлення цього позову прокурор повідомив Ужгородську міську раду листом від 10.04.2025 № 07.53-107-2809вих-25.
Отже, з огляду на неналежне здійснення Ужгородською міською радою захисту інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах, прокурор мав передбачені законом підстави для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради.
Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.
Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути подано до кількох відповідачів, якщо предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки, права та обов`язки виникли з однієї підстави або є однорідними.
Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями комерційного призначення по АДРЕСА_1 здійснювалося на підставі Договору про спільні наміри забудови від 29.10.2019, укладеного між ТОВ «Рельєф-7» та ОСОБА_1 , який не є суб`єктом підприємницької діяльності у цих правовідносинах.
Відповідно до умов договору сторони спільно реалізовували намір забудови та забезпечували розподіл результатів спільної забудови шляхом розподілу об`єкта в натурі.
Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок виникає, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. Враховуючи спільність зобов`язань відповідачів, їх виникнення з однієї підстави та неподільність предмета спору, належними відповідачами у справі є ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7».
Питання юрисдикції визначається з урахуванням суб`єктного складу, предмета та характеру спірних правовідносин. Такий підхід неодноразово застосовувався Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 та від 27.04.2021 у справі № 591/5242/18.
Відповідно до ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають спори, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, однак до їх юрисдикції не належать спори щодо правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Оскільки одним із відповідачів у цій справі є ОСОБА_1 , який не має статусу фізичної особи-підприємця, спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 569/2749/15-ц зазначила, що вимоги до кількох відповідачів, серед яких є фізична особа, можуть розглядатися в одному провадженні за правилами цивільного судочинства, якщо такі вимоги є однорідними та нерозривно пов`язаними між собою.
У цьому випадку вимоги до ОСОБА_1 та ТОВ «Рельєф-7» виникли з однієї підстави, стосуються спільного та неподільного зобов`язання і є нерозривно пов`язаними. Роз`єднання таких вимог залежно від суб`єктного складу відповідачів суперечило б принципу правової визначеності та призвело б до розгляду одного спору в різних видах судочинства.
Отже, з огляду на неподільність спільного зобов`язання, виникнення вимог з однієї підстави та наявність серед відповідачів фізичної особи, яка не є підприємцем, цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодування витрат зі сплати судового збору покласти на відповідачів.
Керуючись ст.ст. 19, 48, 50, 53, 56, 81, 258–259, 263–265 ЦП України, суд,-
у х в а л и в:
Позов керівника Ужгородської окружної прокуратури Юрія Домніцького в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» про стягнення із замовників будівництва безпідставно збережених коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання зобов`язання - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та Товариста з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» на користь Ужородської міської ради 1 225 793, 86 грн. (один мільйон двісті двадцять п`ять тисяч сімсот дев`яносто три гривень 86 коп.), з яких 729 278,10 грн. (сімсот двадцять дев`ять тисяч двісті сімдесять вісім гривень 10 копійок) – безпідставно збережені кошти пайової участі, 416 015,45 грн (чотириста шістнадцять тисяч п`ятнадцять гривень 45 копійок) – інфляційні нарахування, 80 500,31 грн. (вісімдесять тисяч п`ятсот гривень 31 копійка) – 3 (три) % річних.
Стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Рельєф-7» по 9 193,45 грн. (дев`ять тисяч сто дев`яносто три грнивень 45 коп.) сплаченого судового збору з кожного за подання позовної заяви на користь Закарпатської обласної прокуратури за наступними реквізитами: отримувач Закарпатська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ: 02909967, банк отримувача Державна казначейська служба України, МФР 820172, рахунок UA228201720343130001000018475. 
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Повний текст рішення складено 10 серпня 2026 року.

Сторони у справі:
Позивач: Керівник Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави, місце знаходження: вул. Небесної Сотні, 6, м. Ужгород, 88000, код ЄДРПОУ 0290996724.
В інтересах держави в особі: Ужгородська міська рада, місцезнаходження: пл. Поштова, 3, м. Ужгород, 88000, код ЄДРПОУ - 33868924.
Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Представник відповідача: адвокат Ільницький Михайло Петрович, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність №21/1082 від 27.07.2016, видане Радою адвокатів Закарпатської області на підставі рішення № 192 від 12.07.2016.
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальність «Рельєф-7», місцезнаходження: вул.. Погорєлова, 3А, м. Ужгород, 88000, ЄДРПОУ: 13595383. 
Представник відповідача: адвокат Глеба Павло Олександрович, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність №21/3037 від 07.07.2022, видане Радою адвокатів Закарпатської області на підставі рішення № 113 від 04.07.2022.

Суддя І.О. Шепетко