П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Київ

Справа №753/13964/25
Провадження: № 22-ц/824/2848/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Баховського Михайла Михайловича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сирбул О. Ф.,
у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року КП ВО Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 під`єднаний до мереж теплопостачання та водопостачання, а отже відповідачка є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а з 01.11.2021 споживачем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Проте, відповідачка своєчасно не сплачувала за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 31.05.2025 складає 90 768,90 грн за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 52 825,99 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн, за період з 01.11.2021 заборгованість за послуги постачання теплової енергії у розмірі 36 635,28 грн, заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 1 180,55 грн, у період до 31.10.2021 заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 0,00 грн, заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн, за період з 01.11.2021 заборгованість по платі за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії у розмірі 79,78 грн, заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування з постачання гарячої води у розмірі 47,30 грн. Надання послуг до 01.05.2018 відповідачці здійснювалося на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Відповідачка від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку не відмовлялася. Вважає, що позов подано до належного відповідача у справі, який має виконувати свій обов`язок по сплаті наданих послуг, оскільки є їх споживачем.
На підставі викладеного комунальне підприємство просило позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 0,00 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн, 3% річних у розмірі 0,00 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 0,00 грн, інфцяційну складову боргу у розмірі 0,00 грн, 3% річних у розмірі 0,00 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 52 825,99 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 9 946,99 грн, 3% річних у розмірі 2 414,46 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з центразізованого постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн, 3% річних у розмірі 0,00 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 36 635,28 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 4 410,84 грн, 3% річних у розмірі 1 040,88 грн, пеня у розмірі 1 266,40 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 1 180,55 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн, 3% річних у розмірі 0,00 грн, пеня у розмірі 0,00 грн, заборгованість по платі за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії у розмірі 79,78 грн, заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування з постачання гарячої води у розмірі 47,30 грн, заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 0,00 грн, заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн та судовий збір у розмірі 3 028грн.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року позов Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 52 825,99 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 9 946,99 грн, 3% річних у розмірі 2 414,46 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 36 635,28 грн, інфляційна складова боргу у розмірі 4 410,84 грн, 3% річних у розмірі 1 040,88 грн, пеня у розмірі 1 266,40 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 1 180,55 грн, заборгованість по платі за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії у розмірі 79,78 грн, заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування з постачання гарячої води у розмірі 47,30 грн, що разом складає 109 848,47 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Баховський М. М. в інтересах ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що надані Київтеплоенерго документи, відомості про параметри теплоспоживання, акти готовності вузлів обліку, наряди на включення/відключення опалення не підтверджують фактичного, безперебійного та якісного надання послуг саме в обсязі, що був включений до розрахунку заборгованості. Підкреслює, що акти складені надавачем послуг, а тому самі по собі не гарантують достовірності, якщо відсутні незалежні підтвердження або підписи споживача. Відсутність індивідуального договору не може автоматично покладати відповідальність. Зауважує, що хоча суд послався на правову позицію ВС про можливість стягнення боргу без письмового договору, він не врахував обставин конкретного випадку, а саме відсутність пересвідчення в реальному користуванні послугами, можливі технічні проблеми та відсутність фіксації фактичної кількості спожитої теплової енергії в періоди перебоїв. Отже, на думку відповідачки, покладення на споживача повної вартості послуг у таких умовах є передчасним. Вказує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить детальної розбивки показань будинкового лічильника, не пояснює, яким чином формувалася різниця між будинковим обліком і квартирними лічильниками та не підтверджений актами звірки чи погодженими сторонами документами. Наполягає на тому, що будь-який фінансовий розрахунок повинен бути прозорим, відтворюваним і доведеним, а цього позивач не забезпечив. Крім того, наголошує, що факт реєстрації місця проживання не дорівнює фактичному проживанню і тим більше споживанню теплової енергії. Суд же, на думку представника відповідачки, помилково ототожнив ці поняття. Суд не перевірив наявність підстав для застосування нарахувань за абонентське обслуговування та інфляційних втрат, процедура нарахування абонплати та інфляційних втрат повинна бути окремо доведена та обґрунтована, а не включена у загальний розрахунок без первинних документів.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У поясненнях до справи представник КП ВО Київради «Київтеплоенерго» Кононенко І. О. зазначив, що нарахування за спожиті житлово-комунальні послуги здійснювались у повній відповідності до вимог чинного законодавства, нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг та умов публічних договорів приєднання.
Підкреслював, що споживачі зобов`язані своєчасно та в повному обсязі оплачувати фактично отримані послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води та теплової енергії, а також належним чином виконувати обов`язки щодо передання показників засобів обліку. Невиконання таких обов`язків, на думку представника позивача, призводить до формування заборгованості, яка підлягає стягненню у судовому порядку.
Окремо наголошувалося, що відповідачі, будучи зареєстрованими та фактичними споживачами житлово-комунальних послуг за адресою споживання, користувалися відповідними послугами, однак не забезпечили належної та своєчасної оплати, внаслідок чого утворилась заборгованість, підтверджена розрахунками підприємства.
Також акцентував увагу на тому, що порядок нарахування плати за послуги здійснюється відповідно до показників приладів обліку або затверджених нормативів споживання, а обов`язок забезпечення своєчасного обліку та передачі показників покладається на споживача. У зв`язку з цим, на думку представника позивача, відсутні підстави вважати нарахування неправомірними або такими, що здійснені з порушенням законодавства.
Крім того, посилався на чинні правила та постанови Кабінету Міністрів України, які регулюють порядок надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, підкреслюючи, що саме вони є правовою підставою для здійснення нарахувань та формування заборгованості.
Окремо подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, мотивуючи це значним службовим навантаженням.
Зокрема, представник КП «Київтеплоенерго» послався на необхідність одночасної підготовки до низки судових засідань, призначених у Київському апеляційному суді на наступний день, що об`єктивно унеможливлює його участь у даному судовому засіданні.
У поданих до Київського апеляційного суду додаткових адвокат Баховський М.М. в інтересах ОСОБА_1  наголосив на обставинах, які, на його думку, свідчать про відсутність належної та достовірної заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.
Зокрема, представник відповідача звернув увагу суду на те, що станом на 20.04.2026 року відповідачка не отримувала жодного рішення про перерахунок нарахувань за послугу з постачання теплової енергії, що, на його переконання, свідчить про відсутність належного перегляду обсягу нарахувань у зв`язку з фактичними показниками споживання.
Окремо зазначалося, що відповідно до рахунку-повідомлення станом на 01.04.2026 року, в системі обліку за адресою відповідача відображено як дані щодо споживання послуг, так і інформацію про наявність заборгованості, зокрема:
90 982,78 грн - за централізоване опалення,
1 394,16 грн - за гаряче водопостачання.
Водночас, на думку представника відповідачки, такі дані не підтверджують реального розміру заборгованості, оскільки спір виник через неналежне ведення позивачем обліку споживання теплової енергії через вузол комерційного обліку (лічильник).
Представник відповідача стверджував, що саме неналежне виконання постачальником обов`язків щодо обліку спожитих послуг призвело до формування завищених нарахувань, які не відповідають фактичним обсягам споживання, а отже - ставить під сумнів обґрунтованість заявленої до стягнення суми.
У зв`язку з цим було заявлено клопотання про долучення рахунку-повідомлення станом на 01.04.2026 року як додаткового доказу та про поновлення строку його подання.
В межах апеляційного перегляду справи представником відповідачки подано клопотання про розподіл судових витрат, у якому заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Обґрунтовуючи зазначене клопотання, представник відповідачки послався на те, що між ним та клієнтом укладено договір про надання правничої допомоги із фіксованим розміром гонорару, який становить 15 000 грн та підлягає сплаті за надання комплексу юридичних послуг у даній справі.
Зокрема, адвокат зазначив, що в межах надання правничої допомоги ним було здійснено: підготовку та подання апеляційної скарги; представництво інтересів у судових засіданнях; збирання та аналіз доказів;надання усних консультацій клієнту;підготовку процесуальних документів у справі.
На підтвердження понесених витрат суду надано договір про надання правничої допомоги, платіжні документи, а також розрахунок суми витрат, які, за твердженням заявника, є фактично понесеними та сплаченими у повному обсязі.
Представник відповідача також наголосив, що заявлена сума є співмірною із складністю справи, обсягом виконаної роботи та середньою ринковою вартістю правничої допомоги в місті Києві, а тому відповідає критеріям розумності та необхідності.
Крім того, у клопотанні зазначено, що відповідно до ст. 137 та ст. 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами у разі задоволення апеляційної скарги, а їх розмір має визначатися судом з урахуванням принципів реальності, обґрунтованості та пропорційності.
Ухвалою Київського апеляційного суду в ході апеляційного перегляду справи (зокрема ухвалою від 14.04.2026 року) було витребувано у позивача інформацію та документи щодо: перебування вузла комерційного обліку на абонентському обліку; дати його взяття на облік; проведення повірки; актів введення в експлуатацію та готовності до роботи; актів звірки розрахунків між сторонами (за наявності); документів, на підставі яких здійснювалися нарахування за спірний період.
Надалі, ухвалою суду було додатково конкретизовано обсяг витребуваних доказів, а КП «Київтеплоенерго» зобов`язано надати відповідну інформацію до суду апеляційної інстанції у встановлений строк.
На виконання ухвали Київського апеляційного суду представником позивача, Кононенком І. О. , до матеріалів справи було подано заяву про здійснення коригування нарахувань та долучення довідки про залишок заборгованості за особовим рахунком відповідача.
Представник позивача зазначив, що у зв`язку з отриманням від відповідача фактичних показників приладів обліку, підприємством проведено перерахунок нарахувань за спірний період. Вказаний перерахунок оформлено як остаточний та безповоротний, відображений в облікових базах підприємства та не підлягає подальшому зміненню у бік збільшення.
Представник позивача також наголосив, що саме внаслідок зазначеного коригування до розгляду суду підлягає виключно актуалізована сума заборгованості, визначена у довідці про залишок боргу.
Згідно з поданою довідкою про залишок заборгованості станом на дату формування довідки, після проведеного перерахунку, заборгованість відповідача становить:
заборгованість за централізоване опалення (ЦО) - 43 921,63 грн
заборгованість за гаряче водопостачання (ГВП) - 1 180,55 грн
плата за абонентське обслуговування (теплова енергія) - 79,78 грн
плата за абонентське обслуговування (ГВП) - 47,30 грн
Загальна сума до стягнення становить: 45 229,26 грн.
В судовому засідання Баховський М. М. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.
Кононенко І. О. в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав їх необґрунтованими та просив врахувати новий розрахунок заборгованості. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира за адресою: АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньобудинкових мереж теплопостачання та гарячого водопостачання, у зв`язку з чим відповідач є індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (а. с. 5, 27).
Судом встановлено, що у спірні періоди позивачем фактично надавалися послуги з централізованого опалення, а з 01 листопада 2021 року, послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, що підтверджується відомостями реєстрації параметрів теплоспоживання, актами готовності вузлів комерційного обліку до роботи, нарядами на включення та відключення опалення, актами прийняття та експлуатації вузлів обліку теплової енергії, які містяться у матеріалах справи (а. с. 20 - 27).
Встановлено, що відповідачка у встановленому законом порядку від надання послуг не відмовлялася, процедуру відключення від мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання не проходила, доказів ненадання або неналежної якості послуг суду не надала.
Суд першої інстанції також встановив, що між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» 11 жовтня 2018 року укладено договір відступлення права вимоги, за яким до позивача перейшло право вимоги заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги, а з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є належним виконавцем відповідних житлово-комунальних послуг (а. с. 28 - 29).
Згідно з наданим позивачем та дослідженим судом розрахунком заборгованості, за відповідачем обліковується заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2018 року по 31 травня 2025 року у загальному розмірі 109 848,47 грн, яка включає основний борг, інфляційні втрати, три відсотки річних та плату за абонентське обслуговування (а. с. 6 - 19).
Наданий позивачем розрахунок судом першої інстанції перевірено, оцінено у сукупності з іншими доказами та покладено в основу судового рішення. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином підтвердив факт надання житлово-комунальних послуг, їх обсяг і вартість, а також факт утворення заборгованості відповідачами, які зареєстровані за адресою надання послуг і не виконали обов`язку зі своєчасної оплати спожитих послуг відповідно до вимог законодавства. 
Щодо неналежного повідомлення відповідачки про розгляд справи.
Згідно з ч. 5 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
З матеріалів справи убачається, що судом було направлено повістку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 (а. с. 36).
Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що на адресу суду першої інстанції повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не може вважатися належним повідомленням (а. с. 37).
Частиною 11 ст. 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Однак, матеріали справи не містять здійсненим судом оголошень на сайті.
Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що відповідачка була повідомлена про розгляд справи належним чином.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 2-941/11.
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 752/11822/15-ц.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Ураховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у справі.
Щодо прийняття нових доказів.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 356 ЦПК України, апеляційна скарга може містити нові докази за умови обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від особи, яка їх подає.
Згідно з частиною другою статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений у праві прийняти нові докази у разі встановлення, що їх неподання до суду першої інстанції було зумовлено об`єктивними причинами, а такі докази мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Колегія суддів встановила, що у даній справі причини неподання частини доказів до суду першої інстанції пов`язані з неналежним повідомленням відповідачки про розгляд справи, у зв`язку з чим остання була фактично позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема щодо подання доказів, які мають значення для правильного вирішення спору.
За таких обставин, подані відповідачкою докази підлягають дослідженню судом апеляційної інстанції, оскільки вони мають істотне значення для встановлення фактичних обставин справи та перевірки правильності здійснених позивачем нарахувань.
Так, до матеріалів справи відповідачкою долучено: свідоцтво про повірку засобу обліку теплової енергії від 31.07.2024 року, яким підтверджується відповідність приладу вимогам чинного законодавства (а. с. 51). При цьому з матеріалів справи не вбачається, яким чином здійснювався облік споживання теплової енергії у період до та після вказаної повірки, що має істотне значення для визначення правильності нарахувань; акт зняття показників приладу обліку від 26.05.2017 року (а. с. 52). Водночас, відсутні належні докази системного зняття показників у подальші періоди спірних правовідносин, що унеможливлює перевірку безперервності та коректності обліку; довідки про здійснені оплати за житлово-комунальні послуги (а. с. 54-60), які за своїм змістом кореспондуються із розрахунками позивача та не спростовують наявність заявленої заборгованості; акт звірки взаєморозрахунків між сторонами, який, однак, у матеріалах справи у належному письмовому вигляді відсутній, що позбавляє суд можливості перевірити його зміст та юридичне значення; рахунки-повідомлення, виставлені надавачем послуг (а. с. 86-88), які за своїм змістом також відображають ті самі нарахування, що заявлені позивачем у позовній заяві; довідку про залишок заборгованості, надану представником позивача, згідно з якою сума боргу після здійсненого коригування залишилася незмінною та становить відповідний залишок (а. с. 140).
Колегія суддів, дослідивши подані докази у їх сукупності, виходить з того, що вони стосуються обставин: часткового виконання грошового зобов`язання відповідачкою; наявності та правильності обліку спожитих житлово-комунальних послуг; коректності визначення розміру заборгованості; а також обставин, що виникли або були належним чином підтверджені вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.
При цьому, колегія суддів відмічає, що зазначені докази є взаємопов`язаними з предметом спору, мають істотне значення для правильного вирішення справи та безпосередньо впливають на визначення обсягу відповідальності відповідачки.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених статтями 356, 367 ЦПК України підстав для прийняття та дослідження нових доказів у межах апеляційного розгляду справи, оскільки їх неподання у суді першої інстанції було зумовлено об`єктивними процесуальними причинами, а саме неналежним повідомленням відповідачки про розгляд справи, що позбавило її можливості реалізувати своє право на подання доказів.
Перевіряючи позовні вимоги по суті спору в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Суд розглядає справи виключно в межах заявлених вимог та на підставі поданих учасниками доказів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України тягар доказування покладається на кожну сторону щодо тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що мають значення для вирішення спору (статті 76-79 ЦПК України).
Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 591 від 10.04.2018 майно комунальної власності закріплено за КП «Київтеплоенерго», яке з 01.05.2018 надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги заборгованості за послуги, спожиті до 01.05.2018.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України право вимоги може бути відступлене іншій особі, а згідно зі статтею 514 ЦК України - у тому обсязі та на тих умовах, що існували на момент переходу прав.
Згідно з частиною 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (ред. № 1875-IV) договір про надання послуг є договором приєднання.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17 зазначено, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.
З матеріалів справи убачається, що 28.03.2018 року в газеті «Хрещатик» оприлюднено публічний договір (оферту) № 34 (5085) ПАТ «Київенерго» щодо послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Відповідно до пунктів 14 та 19 договору споживач зобов`язаний оплачувати послуги щомісяця не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.
Частина 1 статті 714 ЦК України зобов`язує споживача оплачувати надані енергетичні ресурси та дотримуватися умов їх використання.
Норми Житлового кодексу України (зокрема статті 162, 179) та пункт 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ № 45 від 24.01.2006, також покладають на власника та користувача житла обов`язок оплачувати комунальні послуги.
Постанови Верховного Суду від 07.02.2018 (справа № 521/6969/15-ц) та від 20.11.2019 (справа № 640/18143/16-ц) наголошують: ненадання або неякісне надання послуги має бути підтверджено актом-претензією, складеним споживачем та виконавцем.
Не підлягає оплаті лише та частина послуг, які не надані або надані неналежної якості, але лише за умови належного документального підтвердження.
Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.
За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Отже, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
Із матеріалів справи убачається, що відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка підключена до внутрішньобудинкових мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання.
Відповідачка у встановленому законом порядку від надання відповідних житлово-комунальних послуг не відмовлялася, процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води не проходила.
З матеріалів справи також вбачається, що КП «Київтеплоенерго» у спірні періоди надавало послуги з централізованого опалення, а з 01 листопада 2021 року, послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, зокрема відомостями реєстрації параметрів теплоспоживання, актами готовності вузлів комерційного обліку до роботи, нарядами на включення та відключення опалення, актами прийняття та експлуатації вузлів обліку теплової енергії.
Доказів ненадання або надання послуг неналежної якості, у тому числі складених у порядку, передбаченому законодавством актів-претензій, відповідачкою суду не подано.
Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги та досліджуючи матеріали справи, колегія суддів виходить з наступного.
До матеріалів справипредставником відповідачки долучено акт зняття показників приладу обліку від 26.05.2017 року (а. с. 52). При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що в подальші періоди спірних правовідносин здійснювалося систематичне та належне фіксування показників вузла комерційного обліку, що унеможливлює повну перевірку безперервності обліку спожитої теплової енергії.
Також, відповідачкою подано довідки про здійснені оплати за житлово-комунальні послуги (а. с. 54-60), які за своїм змістом кореспондуються із розрахунками позивача та не спростовують наявність заборгованості, визначеної у межах позовних вимог.
Щодо посилань на акт звірки взаєморозрахунків, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутній належним чином оформлений та підписаний сторонами акт звірки, у зв`язку з чим такі доводи не можуть бути прийняті як належний доказ узгодження взаємних розрахунків.
Надані рахунки-повідомлення, сформовані надавачем житлово-комунальних послуг (а. с. 86-88), за своїм змістом відображають аналогічні нарахування, що були заявлені позивачем у позовній заяві, та не містять відомостей, які б свідчили про неправильність визначеного розміру заборгованості.
Згідно з довідкою про залишок заборгованості, наданою представником позивача, після проведеного коригування розмір заборгованості є актуалізованим та становить визначену суму (а. с. 140).
Колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам сторін крізь призму правового регулювання відносин з постачання та обліку житлово-комунальних послуг, зокрема положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Відповідно до статті 1 зазначеного Закону визначено поняття комерційного обліку як визначення кількості теплової енергії, гарячої та холодної води, що споживається об`єктами споживання, на підставі даних вузлів обліку.
Згідно зі статтями 4, 7 та 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» встановлено обов`язок забезпечення належного функціонування вузлів комерційного обліку, їх прийняття на абонентський облік та використання показників таких вузлів для здійснення розрахунків між виконавцем та споживачем.
Порядок прийняття вузлів обліку на абонентський облік, їх повірки та введення в експлуатацію визначається відповідним нормативним актом, затвердженим уповноваженим органом, який передбачає обов`язковість фіксації показників та документального підтвердження їх придатності до використання.
Крім того, відповідно до пункту 8 Постанови КМУ № 630 від 21.07.2005 року, споживачі зобов`язані своєчасно передавати показники приладів обліку теплової енергії, що має безпосереднє значення для правильного визначення обсягів споживання.
Положення Постанови КМУ № 819 від 12.07.2006 року передбачають аналогічний обов`язок споживачів щодо щомісячної передачі показників лічильників гарячої води постачальнику послуг.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на споживачів покладено обов`язок забезпечувати своєчасне передання показників засобів обліку з метою коректного нарахування вартості спожитих послуг.
Ураховуючи викладене, а також досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів виходить з того, що саме дані комерційного обліку та первинні документи щодо нарахувань і перерахунків є визначальними для встановлення фактичного розміру заборгованості.
На виконання ухвали апеляційного суду представником позивача подано довідку про залишок заборгованості, відповідно до якої розмір боргу після здійсненого коригування становить 36 146 грн 07 коп.
Колегія суддів враховує, що коригування нарахувань здійснено позивачем на підставі фактичних показників засобів обліку, що свідчить про приведення розрахунку у відповідність до вимог законодавства та усунення можливих розбіжностей у первинних нарахуваннях.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з доводами позивача про відсутність впливу зазначеного коригування на обсяг заявлених позовних вимог, оскільки така позиція за відсутності чіткого відображення остаточного розрахунку може призвести до невизначеності розміру зобов`язання та ускладнення виконання судового рішення, а також створити ризик подвійного стягнення.
Відтак, з урахуванням принципів визначеності судового рішення та пропорційності відповідальності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визначення до стягнення саме скоригованого розміру заборгованості у сумі 36 146 грн 07коп, яка складається ззаборгованості з послуг постачання теплової енергії.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивач заявив вимоги про стягнення з відповідачки інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник у разі прострочення грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір відповідальності не встановлено договором або законом.
Отже, спірні правовідносини за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, у зв`язку з чим на них поширюється дія статті 625 ЦК України як спеціального способу цивільно-правової відповідальності.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідальність за прострочення оплати житлово-комунальних послуг у період дії воєнного стану підлягає застосуванню з урахуванням обмежень, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 року, зі змінами, внесеними постановою № 1405 від 29.12.2023 року.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені враховано зазначені обмеження, зокрема не проводились відповідні нарахування за період з 24.02.2022 по 30.04.2022.
Також встановлено, що зазначені нарахування здійснювалися позивачем помісячно на суму фактичної заборгованості з урахуванням часткових оплат, здійснених відповідачкою, та часу їх внесення, що узгоджується із загальними принципами визначення відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Водночас, в ході апеляційного перегляду справи колегією суддів було витребувано та досліджено додаткові докази, зокрема довідку про залишок заборгованості, подану позивачем на виконання ухвали суду, відповідно до якої здійснено коригування первісно заявленої суми боргу та визначено її у розмірі 36 146 грн 07 коп.
З огляду на те, що інфляційні втрати, три відсотки річних та пеня є похідними вимогами від основного грошового зобов`язання, їх розмір підлягає оцінці у взаємозв`язку з установленим обсягом основної заборгованості.
Відтак, колегія суддів виходить з необхідності приведення розрахунку похідних вимог у відповідність до встановлених обставин справи та даних комерційного обліку.
Як убачається з матеріалів справи та розрахунку позивача, розмір інфляційних втрат становить 14 357 грн 83 коп, розмір трьох відсотків річних - 3 455 грн 34 коп, а розмір пені - 1 266 грн 40 коп.
Вказані суми є розрахованими позивачем відповідно до положень статті 625 ЦК України та умов зобов`язання, перевірені колегією суддів та відповідачкою належними і допустимими доказами не спростовані.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що зазначені інфляційні втрати, три відсотки річних та пеня підлягають стягненню у визначених позивачем та підтверджених матеріалами справи розмірах.
Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені докази та здійснене коригування розрахунку заборгованості, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та визначення до стягнення з відповідачки заборгованості у загальному розмірі, що складається з:
36 146,07 грн - заборгованість за постачання теплової енергії;
1 266,40 грн - пеня;
14 357,83 грн - інфляційні втрати.
3 455,34 - 3 % річних
Отже, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню, становить 55 225 грн, 64 коп.
Надаючи оцінку решті доводам, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, основні заперечення відповідачки зводяться до тверджень про неналежний облік здійснених нею оплат, недостовірність розрахунку заборгованості, відсутність доказів фактичного споживання житлово-комунальних послуг, а також неправомірність нарахування окремих складових заборгованості.
Перевіряючи наведені доводи, колегія суддів встановила, що до апеляційної скарги відповідачкою долучено копії платіжних документів (чеки, квитанції), якими вона намагалася спростувати розрахунок позивача. Разом з тим, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що всі здійснені відповідачкою платежі були враховані позивачем при формуванні розрахунку заборгованості, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 12-13, 16-зв.).
Отже, доводи апеляційної скарги щодо неврахування здійснених оплат є безпідставними та спростовуються дослідженими доказами.
Посилання апеляційної скарги на недостовірність розрахунку заборгованості через відсутність деталізації нарахувань або недостатню прозорість їх формування також є необґрунтованими. Поданий КП «Київтеплоенерго» розрахунок містить розбивку за періодами та видами нарахувань, відображає фактичні обсяги спожитих послуг, здійснені нарахування за встановленими тарифами та враховані платежі відповідачки. Альтернативного належного розрахунку відповідачкою не надано.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності актів готовності вузлів обліку, відомостей параметрів теплоспоживання та нарядів на включення і відключення опалення як доказів з підстав їх складення позивачем, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені документи є первинними обліковими документами у сфері надання житлово-комунальних послуг, складеними виконавцем у межах його повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Доказів їх недостовірності, підробки чи невідповідності фактичним обставинам справи відповідачкою не надано.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність фактичного проживання у спірній квартирі, оскільки сам по собі факт непроживання споживача не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг за умови, що приміщення підключене до мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, а процедура відключення у встановленому законом порядку не здійснювалася.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою доказів та правовими висновками суду першої інстанції, проте не містять посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права, які б вплинули на правильність вирішення спору.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених вище обставин, апеляційна скарга адвоката Баховського М. М. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи змінено обсяг задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 , відповідно підлягає зміні і розподіл судових витрат.
При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, які становлять близько 50 % від первісно заявлених (55 225,64 грн із 109 848,47 грн), судовий збір підлягає розподілу пропорційно задоволеним вимогам.
Відтак, до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі: 3 028,00 грн ? 50 % = 1 514,00 грн
Разом з тим, за подання апеляційної скарги Баховським М. М. сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн, у зв`язку з чим, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, на користь відповідачки підлягає стягненню: 3 633,60 грн ? 50 % = 1 816,80 грн
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат шляхом взаємного зарахування. 
Отже, підлягає зарахуванню 1 816,80 грн - 1 514,00 грн = 302,80 грн
Колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідачки різниці судових витрат у розмірі 302,80 грн.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що представником відповідача було порушено питання про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн (а.с. 146-148).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Відтак, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
З матеріалів справи вбачається, що до закінчення судових дебатів представником відповідачки заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу та визначено їх попередній розмір у сумі 15 000грн.
На підтвердження зазначених витрат до суду подано належні та допустимі докази, а саме: договір про надання професійної правничої допомоги від 18.09.2025 року , а також платіжний документ про сплату гонорару у розмірі 15 000 грн, що підтверджує фактичне понесення витрат (а. с. 149 - 150) .
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу встановлюється судом на підставі поданих доказів, за умови завчасного заявлення відповідних вимог, що у даному випадку стороною відповідача дотримано.
Колегія суддів враховує, що надані докази підтверджують реальність понесених витрат, їх зв`язок із розглядом справи, а також відповідність умовам договору про надання правничої допомоги.
Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл витрат, колегія суддів виходить із принципів, визначених частиною третьою статті 141 ЦПК України, зокрема критеріїв розумності, пропорційності та співмірності витрат зі складністю справи та обсягом наданої правничої допомоги.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволено частково, витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн, як таких, що є співмірними та пропорційними результату апеляційного перегляду справи.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 , 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу скаргу адвоката Баховського Михайла Михайловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (код ЄДРПОУ 40538421, місцезнаходження: м. Київ, площа Івана Франка, 5) заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 55 225 (п`ятдесят п`ять тисяч двісті двадцять п`ять) грн 64 коп, що складається з:
36 146 (тридцять шість тисяч сто сорок шість) гривень 07 копійок - заборгованості за послуги з постачання теплової енергії;
14 357 (чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят сім) гривень 83 копійки - інфляційних втрат;
3 455 (три тисячі чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 34 копійки - трьох відсотків річних;
1 266 (одна тисяча двісті шістдесят шість) гривень 40 копійок - пені.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (ЄДРПОУ 40538421, місцезнаходження: м. Київ, площа І. Франка, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 302 (триста дві) грні 80 коп та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 500 (сім тисяч п`ятсот) грн..
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура