Справа № 165/116/24 | Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1098/26 | Доповідач: Карпук  А. К.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Осіпука В.В., 
секретар Прядун Ю.В.
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою власністю за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 08 червня 2026 року в складі судді Василюка А. В.,
встановив:
У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою власністю.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 січня 1996 року, на підставі договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_1 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений державним нотаріусом Нововолинської державної нотаріальної контори Матвіюк Р.Ф. (реєстраційний №1-100), і на виконання ст.227 ЦК України, зареєстрований у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації. У відповідності до реєстраційного посвідчення від 06 лютого 1996 року квартира зареєстрована за ОСОБА_1 на праві особистої власності, на підставі зазначеного договору купівлі-продажу, посвідченого 12 січня 1996 року. Вважає, що квартира є особистою приватною власністю позивача. 
Зазначає, що шлюб між сторонами було укладений 12 листопада 1994 року, і після його реєстрації подружжя проживало у квартирі разом з матір`ю позивача та сім`єю брата позивача за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 працювала у відділенні Ощадбанку, в той час як ОСОБА_4 працював на шахті «Нововолинська №6». Відповідачу систематично затримували виплату заробітної плати і з початку спільного проживання кожний з них мав свій бюджет. Після одного року спільного проживання, брат позивача ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_1 купити власну квартиру та погодився допомогти з її придбанням. У день підписання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 написала брату розписку про отримання позики у розмірі 300000000 карбованців. Однак у брата повної суми для купівлі житла не було, тому ОСОБА_5 звернувся до свого друга ОСОБА_6 з проханням позичити кошти в сумі 176000000 крб. Позика була оформлена у формі розписки, яку ОСОБА_5 написав 10 січня 1996 року та передав ОСОБА_6 . Вказані грошові кошти позивач взяла в борг з метою придбання квартири, яка, як вважала буде її особистою приватною власністю. Крім брата позивача ніхто грошей на придбання житла не давав. Також, при укладенні договору купівлі-продажу квартири, державний нотаріус Матвіюк Р.Ф. запевнила, що квартира оформлена як особиста приватна власність позивача. Оскільки в провадженні Нововолинського міського суду перебуває цивільна справа №165/3667/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку квартири в порядку поділу майна подружжя, вважає, що право ОСОБА_1 підлягає захисту, а тому просила визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , особистою власністю ОСОБА_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 08 червня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особистою власністю ОСОБА_1 , нерухомого майна.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити в справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на те, що суд першої інстанції не вжив усіх передбачених законом заходів для повного, всебічного та безпосереднього з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неповного дослідження доказів та ухвалення необґрунтованого рішення. Зокрема, суд відмовивши забезпечити участь відповідача у судовому засіданні та заслухати його особисті пояснення, фактично позбавив позивачку можливості поставити запитання щодо зазначених обставин та перевірити достовірність тверджень, викладених у відзиві на позов, які є суперечливими та з якими позивачка не погодилась. У судовому рішенні допущено багато описок, неточностей, що підтверджують формальний підхід до дослідження доказів по справі.
Суд першої інстанції, встановивши існування договорів позики, не дослідив, чи були саме ці кошти використані для придбання квартири, та безпідставно зробив висновок про збереження презумпції спільної власності.
Висновок суду про недоведеність придбання квартири за особисті кошти позивачки не відповідає фактичним обставинам справи, зроблений без повного дослідження доказів та є наслідком неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просить рішення суду залишити без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо не спростування позивачем презумпції спільності майна подружжя. Показання свідків не можуть бути належним доказом для підтвердження факту придбання майна одним з подружжя, також джерело походження коштів повинен доводити саме позивач, а також саме на нього покладається обов`язок спростування презумпції спільності майна.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
З 12 листопада 1994 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 26 листопада 2020 року.
У шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Предметом спору в даній справі є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторонами та їх представниками не заперечується придбання вказаного майна під час перебування у шлюбі. При цьому позивач стверджує, що квартира була придбана за її особисті кошти, а відповідач, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя та є їх спільною сумісною власністю.
З копії договору купівлі-продажу квартири №І-4276 від 12 січня 1996 року, суд встановив, що ОСОБА_8 (продавець) з однієї сторони та ОСОБА_1 (покупець) з іншої сторони уклали вказаний договір, яким продавець ОСОБА_8 продав, а покупець ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 270 000 000 крб., які ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_1 . 
Вказаний договір був посвідчений 12 січня 1996 року державним нотаріусом Нововолинської державної нотаріальної контори №1 і зареєстрований в реєстрі за №1-100.
Згідно з витягом з Реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .
У рядку «Тип права» вказано «Право власності».
У рядку «Підстава внесення реєстрації» вказано «Договір купівлі-продажу серії та номер І-4276, виданий 12 січня 1996 року, технічний паспорт виданий 30 січня 1998 року та реєстраційне посвідчення №1679, видане 06 лютого 1996 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації».
Згідно з копією висновку ринкова вартість майна – квартири загальною площею 42,8 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01 вересня 2023 року, становить 339648 грн.
Також судом першої інстанції, з наявної в матеріалах справи копії розписки від 11 січня 1996 року, встановлено, що позивач ОСОБА_1 позичила у брата ОСОБА_5 300 000 000 карбованців на придбання квартири у ОСОБА_8 та оплату нотаріальних послуг. ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути позику на вимогу позикодавця. В розписці також відображена інформація щодо сторін договору. 
Зі змісту копії розписки від 10 січня 1996 року встановлено, що ОСОБА_5 позичив кошти в сумі 176 000 000 крб. в ОСОБА_9 для придбання квартири сестрі ОСОБА_1 , які зобов`язувався повернути останньому до 31 грудня 1997 року.
В судовому засіданні при розгляді справи апеляційним судом позивач на запитання головуючої відповіла, що позичених грошей вона не повернула до цього часу.
Також апеляційним судом встановлено, що після придбання квартири позивачка вселилась у житло разом із сім`єю, де проживає по цей час.
Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що за час шлюбу сторонами було придбано майно - квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач та її представник вказували, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки придбано за кошти отримані в борг від брата ОСОБА_5 , відповідач не приймав участі у витратах на придбання майна.
За змістом ч.1 ст.58 Конституції України, частин 1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.
Норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Статтею 22 КпШС України в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу квартири, було встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічні положення закріплені у статті 60 СК України, який набув чинності з 1 січня 2004 року.
Відповідно до приписів статті 23 КпШС України в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу квартири майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. 
Згідно з частиною 3 статті 65 Сімейного Кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.
Отже, на відміну від чинної на даний час статті 65 Сімейного Кодексу України, норма статті 23 КпШС України передбачала обов`язковість письмової форми другого із подружжя лише у разі відчуження спільного майна, а у разі придбання майна у спільну сумісну власність закон не передбачав одержання згоди іншого із подружжя.
Тому при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу від 12 січня 1996 року при придбанні позивачкою ОСОБА_1 спірної квартири, письмова згода другим із подружжя - ОСОБА_4 не надавалась.
Із змісту цього договору вбачається, що ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_1 - купила квартиру АДРЕСА_3 .
Позивачка та представник позивачки стверджували, що нотаріусом при оформленні договору було роз`яснено, що квартира належатиме позивачці на праві особистої власності. 
Такі доводи позивачки та її представника не підтверджені належними та допустимими доказами з огляду на таке.
Із п.7 Договору купівлі-продажу квартири від 12 січня 1996 року вбачається, що нотаріусом зміст статей 101 і 118 ЦК України роз`яснено.
На час укладення договору купівлі продажу, станом на 12 січня 1996 року, діяв Цивільний Кодекс Української РСР у відповідній редакції. Стаття 101 цього кодексу «Право особистої власності на жилий будинок» була виключена на підставі Закону N 3718-12 від 16.12.93, а стаття 118 визначала порядок користування жилим будинком, що є спільною частковою власністю.
Будь-яких інших зауважено щодо права власності, у тому числі і про придбання майна в особисту власність, договір не містить.
З реєстраційного посвідчення вбачається, що Волинське обласне бюро технічної інвентаризації посвідчило, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.1996, реєстраційне посвідчення від 06.02.1996.
Однак, як встановлено апеляційним судом, договір купівлі-продажу квартири не містить вказівок про придбання квартири в особисту власність, а станом на 12.01.1996, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про власність», були виключені із ЦК УРСР норми, які визначали і регулювали поняття особистої власності.
Законом України «Про власність», який був чинний і на час укладення договору купівлі-продажу квартири, і на час вчинення реєстраційного посвідчення, введено поняття приватної власності.
Зокрема, стаття 4 Закону України «Про власність» передбачала, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.
Згідно із нормами статті 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Статтею 24 КпШС України було визначено поняття роздільного майна подружжя. Відповідно до положень цієї статті майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. 
Ураховуючи зазначені вище норми матеріального права, які були чинними на час придбання спірної квартири позивачкою ОСОБА_1 , яка перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , належить дійти висновку про недоведеність позивачкою обставини, що квартира належала до майна, яке було роздільною власністю подружжя, а відповідно до чинних норм СК України - є особистою приватною власністю позивачки.
Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив у рішенні, що презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована. І один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).
Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, позивачка не подала.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції встановивши, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали однією сім`єю і в період спільного проживання сторін було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у яку сім`єю вселились після її придбання, зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання квартири особистою приватною власністю позивачки.
Посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі на розписку про отримання ОСОБА_1 коштів від брата на придбання спірного майна, є неприйнятними.
Згідно з висновками Верховного Суду, використання договору позики, в якому зазначено цільове призначення коштів (наприклад, на придбання конкретного майна), для спростування презумпції спільності майна подружжя є неприпустимим. Так, у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 (провадження №61-9767св22) зазначено, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі); касаційний суд зауважує, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулювальна сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
Мотиви апеляційної скарги про позбавлення позивача можливості поставити запитання відповідачу в судовому засіданні, у зв`язку з його неявкою в судове засідання, апеляційний суд відхиляє, оскільки в судовому засіданні був присутній представник відповідача адвокат Явтушенко І.В., яка має весь обсяг повноважень, в тому числі щодо надання пояснень та відповідей на запитання учасників справи. Аргументи про те, що суд не забезпечив обов`язкову явку відповідача, що на думку позивачки, призвело до неповного дослідження доказів є помилковим, оскільки відповідач вжив всіх необхідних заходів для захисту своїх інтересів в суді першої та апеляційної інстанції, уклавши договір про надання правничої допомоги з адвокатом.
Твердження заявника про вказівку у реєстрі щодо реєстрації спірної квартири за позивачкою на праві особистої приватної власності суперечить змісту Інформації з реєстру речових прав, у якому вказано у рядку «Тип права власності» - «Приватна власність», відмітка «Особиста приватна власність» відсутня.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясовував питання джерела походження коштів не відповідають фактичним обставинам справи та змісту мотивувальної частини рішення. Зокрема, суд встановив з показань свідків, з відзиву відповідача на позовну заяву, що кошти на придбання квартири для сім`ї надавались та позичались як родиною позивача, так і родиною відповідача. 
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними вимогам позовної заяви, містять суб`єктивне тлумачення скаржником як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно з ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 08 червня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді