Справа № 132/1202/26
3/132/663/26 
ПОСТАНОВА
Іменем України

14.07.2026 місто Калинівка

Суддя Калинівського районного суду Вінницької області СЄЛІН Є.В., розглянувши матеріал, який надійшов з батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Вінниці Вінницької області, українки, громадянки України, із вищою освітою, працевлаштованої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП документально не підтверджений, до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 – 04 квітня 2026 року о 05год.30хв., рухаючись по вулиці Київській в селі Корделівка Хмільницького району Вінницької області, керувала транспортним засобом марки (моделі) «Volkswagen Touran», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; виражене тремтіння пальців рук; поведінка, що не відповідає обстановці), від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в передбаченому законом порядку відмовилася, що зафіксовано на технічні засоби відеозапису, чим порушила пункт 2.5 ПДР України та вчинила правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.
В судове засідання ОСОБА_2 будучи належним чином неодноразово повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася. 
Суд, вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, виходить із такого.
Чинним Кодексом України про адміністративне правопорушення не визначено причини, які можуть вважатися поважними для неприбуття особи на виклик.
У зв`язку із цим, виникає необхідність в застосуванні принципу аналогії закону найбільш близької галузі права, а саме кримінального процесуального права, та при вирішенні питання щодо визначення причин, які можуть вважатися поважними для неприбуття особи на виклик, слід керуватися ст.138 КПК України. 
Згідно ст.138 КПК України, поважними причинами неприбуття особи на виклик є: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.
ОСОБА_2 не надала суду будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неприбуття на виклик, які визначені законом.
З матеріалів справи об`єктивно вбачається, що ОСОБА_2 була обізнана 04.04.2026 року про те, що стосовно неї складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 631569 за ч.1 ст.130 КУпАП і розгляд справи відбудеться у Калинівському районному суді Вінницької області.
ОСОБА_2 згідно протоколу були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП, зокрема, знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. 
Отже, 04.04.2026 року ОСОБА_2 була ознайомлена із фактом складення щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП та була обізнана про направлення адміністративних матеріалів до Калинівського районного суду Вінницької області для їх розгляду. Таким чином, ОСОБА_2 було достеменно відомо про існування адміністративного провадження, характер обвинувачення та необхідність проявляти належну процесуальну активність щодо реалізації своїх процесуальних прав.
З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , стосовно якої здійснюється провадження, не була позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, повідомити суд про зміну місця проживання, подати письмові пояснення, докази, клопотання, скористатися правовою допомогою захисника або повідомити про поважні причини неявки. Проте жодним із зазначених процесуальних прав вона не скористалася.
Сам по собі факт неотримання поштової кореспонденції з причин відсутності особи за місцем проживання або ухилення від її отримання не може розцінюватися як неналежне повідомлення судом учасника провадження.
Такий висновок відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої направлення судової кореспонденції за офіційною адресою особи є достатнім для виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасника процесу, а повернення поштового відправлення із відмітками «адресат відсутній», «відмова від отримання» чи іншими аналогічними відмітками не свідчить про неналежне повідомлення особи, оскільки негативні наслідки невиконання обов`язку забезпечити можливість отримання кореспонденції покладаються саме на адресата.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема Касаційним адміністративним судом та Касаційним цивільним судом, які наголошували, що учасник судового провадження повинен проявляти належну добросовісність, цікавитися перебігом відомого йому судового процесу та не може отримувати процесуальні переваги внаслідок власної пасивної поведінки чи умисного ухилення від отримання судової кореспонденції.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 відмовилася від отримання процесуальних повідомлень у вигляді СМС-повідомлень, хоча мала можливість скористатися таким способом інформування.
Частиною другою статті 268 КУпАП визначено перелік справ про адміністративні правопорушення, при розгляді яких присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою. При цьому в переліку таких справ немає посилання на справи про притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП.
Тобто за змістом частини другої статті 268 КУпАП участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП, не є обов`язковою.
Строки розгляду справ про адміністративні правопорушення визначені статтею 277 КУпАП, згідно положень якої справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 42-2, частиною першою статті 44, статтями 44-1, 106-1, 106-2, 162, 172-10 - 172-20, 173, 173-1, частинами другою і третьою статті 173-8, статтями 178, 185, частиною першою статті 185-3, статтями 185-7, 185-10, 188-22, 203 - 206-1, розглядаються протягом доби, статтями 146, 160, 173-2, 185-1, 212-7 - 212-20 - у триденний строк, статтями 46-1, 166-9, 176 і 188-34 - у п`ятиденний строк, статтями 101-103 цього Кодексу – у семиденний строк. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою та сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), розглядаються уповноваженою особою невідкладно після виявлення правопорушення та отримання відомостей про суб`єкта цього правопорушення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, у випадках, якщо особа не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності, розглядаються уповноваженою посадовою особою територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління та регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервiстами, якi перебувають у запасi Служби безпеки України), уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України (у частинi правопорушень, вчинених військовозобов`язаними Служби зовнішньої розвідки України) у триденний строк після надходження відповідної заяви від особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Законами України може бути передбачено й інші строки розгляду справ про адміністративні правопорушення. Строк розгляду адміністративних справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, зупиняється судом у разі якщо особа, щодо якої складено протокол про таке правопорушення, умисно ухиляється від явки до суду або з поважних причин не може туди з`явитися (хвороба, перебування у відрядженні чи на лікуванні, у відпустці тощо).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.12.2024 року у справі № 990SCGC/20/24 (номер провадження 11-222сап24) виснувала, що статтею 277 КУпАП, зокрема, встановлено п`ятнадцятиденний строк розгляду справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 130 цього Кодексу (пункт 106). ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні (пункт 107). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та своєчасного (без невиправданих зволікань) розгляду і вирішення справи (пункт 108). Питання своєчасного розгляду справ про адміністративні правопорушення із дотриманням строку, визначеного статтею 38 КУпАП, має бути предметом постійної уваги та контролю суддів, у провадженні яких перебувають такі справи. Судді не повинні допускати безпідставних зволікань із розглядом справ цієї категорії та вживати усіх можливих заходів, які забезпечать їх розгляд у строк, визначений законом, або у строк, який з урахуванням обставин справи можна визнати розумним та який не виходить за межі тримісячного строку з дня вчинення правопорушення (пункт 109). З огляду на завдання проваджень у справах про адміністративні правопорушення, визначені статтею 245 КУпАП, недотримання суддею встановлених КУпАП правил щодо строків розгляду справ про адміністративні правопорушення має істотний негативний наслідок, зокрема невиконання завдань цього Кодексу щодо виховання особи, яка вчинила таке правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як правопорушником, так й іншими особами (пункт 110). Судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків (пункт 111).
Згідно пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 від 17.10.2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», у випадку відкладення розгляду справи про адміністративні правопорушення за клопотанням учасників судового розгляду строк накладення адміністративного стягнення, передбачений статтею 38 КУпАП, обчислюється починаючи з дня вчинення адміністративного правопорушення, а при триваючому правопорушенні - починаючи з дня його виявлення. Можливість зупинення цього строку у зв`язку з перенесенням розгляду справи не передбачено, крім випадку, визначеного частиною четвертою статті 277 КУпАП.
Велика палата Верховного суду у постанові від 23.08.2018 року у справі №11-237сап18, звернула увагу, що право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на особисту участь при розгляді її справи чи участь її адвоката встановлене ч.1 ст.268 та ч.6 ст.294 КУпАП, не є абсолютним.
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі «Пелевін проти України», право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.
Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).
У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
Згідно сталої правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 520/5386/15-ц, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Суд враховує, що ОСОБА_2 була належним чином повідомленою про розгляд справи, знала про існування адміністративного провадження, свідомо відмовилася від отримання СМС-повідомлень, не забезпечила можливості отримання поштової кореспонденції за місцем свого проживання, повторно не з`явилася до суду, не повідомила про причини неявки, не подала клопотання про відкладення розгляду справи чи проведення судового засідання у режимі відеоконференції, а також не скористалася іншими процесуальними правами, передбаченими статтею 268 КУпАП.
За таких обставин суд доходить висновку, що неявка ОСОБА_2 є наслідком її власної процесуальної поведінки та свідомого невикористання наданих законом процесуальних прав, а не результатом неналежного повідомлення або позбавлення можливості брати участь у судовому розгляді.
Подальше відкладення розгляду справи за таких обставин суперечило б завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення, визначеним статтею 245 КУпАП, принципу розумності строків судового розгляду та створювало б умови для уникнення адміністративної відповідальності шляхом навмисного ухилення від участі у судовому провадженні.
З огляду на викладене, суд вважає, що у справі створено всі необхідні умови для реалізації прав особи, передбачених статтею 268 КУпАП, вимоги щодо належного повідомлення ОСОБА_2 судом виконані у повному обсязі, а тому наявні достатні правові підстави для розгляду справи за її відсутності на підставі наявних у матеріалах справи доказів із дотриманням вимог статей 245, 252, 268 та 280 КУпАП, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.
Відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення без наявності для того правових підстав та її розгляд з порушенням строків визначених законом, може свідчити про недотримання суддею встановлених КУпАП правил щодо строків розгляду справ про адміністративні правопорушення, що буде мати істотний негативний наслідок, зокрема невиконання завдань цього Кодексу щодо виховання особи, яка вчинила таке правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як правопорушником, так й іншими особами.
Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, приходжу до наступних висновків:
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст.1 КУпАП).
Згідно зі ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 130 КУпАП передбачена відповідальність у разі керування транспортним засобом особою, яка перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, та так само відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 631569 від 04.04.2026 року слідує, що ОСОБА_2 – 04 квітня 2026 року о 05год.30хв., рухаючись по вулиці Київській в селі Корделівка Хмільницького району Вінницької області, керувала транспортним засобом марки (моделі) «Volkswagen Touran», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; виражене тремтіння пальців рук; поведінка, що не відповідає обстановці), від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в передбаченому законом порядку відмовилася, що зафіксовано на технічні засоби відеозапису, чим порушила пункт 2.5 ПДР України та вчинила правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.
Вказаний протокол відповідає вимогам ст.256 КУпАП, оформлений компетентним органом в межах повноважень наданих особі, яка його склала, в якому чітко викладено як суть правопорушення так і інші відомості, необхідні для правильного вирішення даної справи.
Згідно з пункту 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли особа відмовилася від проходження такого огляду.
За правилами частин 1, 2 статті 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду визначена Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція).
Так згідно з пунктом 2 розділу І цієї Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейського) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Ознаками алкогольного сп`яніння згідно з пунктом 3 розділу І Інструкції є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Пунктом 6 розділу І Інструкції передбачено, що огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Пунктом 1 розділу ІІ цієї Інструкції передбачено, що за наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.
У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
Вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджуються дослідженими судом доказами, зокрема: 
протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 631569 від 04.04.2026 року;
рапортом поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Іванова В. від 04.04.2026 року; 
направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 04.04.2026 року; 
довідкою старшого інспектора ГАП батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Павлика А.;
відеозаписом з відеореєстраторів (нагрудних бодікамер) працівників органу Національної поліції з місця вчинення адміністративного правопорушення. 
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 631569 від 04.04.2026 року слідує, що ОСОБА_2 – 04 квітня 2026 року о 05год.30хв., рухаючись по вулиці Київській в селі Корделівка Хмільницького району Вінницької області, керувала транспортним засобом марки (моделі) «Volkswagen Touran», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; виражене тремтіння пальців рук; поведінка, що не відповідає обстановці), від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в передбаченому законом порядку відмовилася, що зафіксовано на технічні засоби відеозапису, чим порушила пункт 2.5 ПДР України та вчинила правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.
Обставини, які викладені у протоколі підтверджуються наступними доказами:
рапортом поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції сержанта поліції Іванова В. від 04.04.2026 року, згідно якого 04.04.2026 року о 05год.30хв. на вулиці Київській в селі Корделівка, був зупинений транспортний засіб марки (моделі) «Volkswagen Touran», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням водія ОСОБА_2 , у якої були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; виражене тремтіння пальців рук; поведінка, що не відповідає обстановці), та якій було запропоновано пройти огляд на виявлення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного приладу Драгер та в найближчому закладі охорони здоров`я, від чого водій ОСОБА_2 відмовилася, за наслідками чого був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП;
направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, чи знижують увагу та швидкість реакції від 04.04.2026 року, згідно якого за наявності у водія ОСОБА_2 ознак алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; виражене тремтіння пальців рук; поведінка, що не відповідає обстановці), їй було запропоновано пройти огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння у найближчому закладі охорони здоров`я, натомість вона від такого огляду фактично відмовилася, що прослідковується з її дій, які зафіксовані на відеореєстратори (нагрудні бодікамери) працівників органу Національної поліції; 
довідкою старшого інспектора ГАП батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Павлика А., згідно якої, ОСОБА_2 має посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 05.10.2022 року, протягом поточного року до відповідальності за вчинення будь-якого з порушень, передбачених ст.130 КУпАП не притягувалася;
відеозаписами, які велися на відеореєстратори (нагрудні бодікамери) працівників органу Національної поліції, які були безпосередньо досліджені судом під час розгляду цього матеріалу, на яких чітко зафіксований транспортний засіб «Volkswagen Touran», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який перебуває на території АЗС, біля якого знаходяться працівники органу Національної поліції, при виконанні своїх обов`язків, які пропонують водієві вийти із салону автомобіля. Після такої неодноразової пропозиції, із автомобілю вийшла особа жіночої статі, якою виявилася ОСОБА_2 . Під час спілкування, ОСОБА_2 особисто повідомила, що на даному автомобілі приїхала на АЗС, зазначивши звідки рухалася. На зауваження поліцейського, що за неї слідував екіпаж патрульної поліції, який намагався її зупинити із застосуванням спеціальних приладів, ОСОБА_2 зазначила, що цього не бачила та не чула спеціальні сигнали. В ході спілкування із ОСОБА_2 , уповноважений представник поліції висловив вимогу про проходження нею огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, як за допомогою спеціального приладу Драгер на місці зупинки транспортного засобу, так і в найближчому закладі охорони здоров`я. При цього, ОСОБА_2 були оголошені конкретні ознаки алкогольного сп`яніння, та неодноразово наполегливо запропоновано пройти огляд як за допомогою спеціального приладу Драгер на місці зупинки транспортного засобу, так і в найближчому закладі охорони здоров`я. ОСОБА_2 зазначила, що про свої права знає, оскільки у неї є дві години для проходження такого огляду. Не дивлячись на неодноразову пропозицію пройти огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, ОСОБА_2 спочатку почала висловлювати умову для такого огляду, а саме надання доказів переслідування її транспортного засобу екіпажем патрульної поліції та його зупинення працівниками поліції, а в подальшому заявила, що будь-який огляд проходити не збирається. Після фактичної відмови ОСОБА_2 від проходження огляду, як за допомогою спеціального приладу Драгер на місці зупинки транспортного засобу, так і в найближчому закладі охорони здоров`я, та її повідомлення про складання відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП, вона на чергову висловлену їй пропозицію пройти огляд, від нього фактично відмовилась. Поведінка ОСОБА_2 , її рухи та мова, чітку вказують на наявність ознак алкогольного сп`яніння. За результатами такої відмови, відносно ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. 
Оцінивши наявні у справі докази відповідно до вимог статей 251, 252, 280 КУпАП, суд виходить із того, що кожен із них є належним, допустимим, достовірним, а їх сукупність є достатньою для встановлення всіх юридично значимих обставин справи та підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Насамперед суд бере до уваги протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 631569 від 04.04.2026 року, який складений уповноваженою службовою особою відповідно до вимог статей 254, 255, 256 КУпАП. У зазначеному процесуальному документі детально відображено час, місце та обставини вчинення адміністративного правопорушення, транспортний засіб, яким керувала ОСОБА_2 , конкретні ознаки алкогольного сп`яніння, що були виявлені поліцейськими, а також факт її відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як за допомогою спеціального технічного засобу, так і у закладі охорони здоров`я.
Суд враховує, що протокол містить усі істотні відомості, необхідні для правильного вирішення справи, складений у день виявлення правопорушення та відповідає вимогам процесуального закону щодо його форми і змісту. Будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про його складення неуповноваженою особою, внесення до нього недостовірних відомостей або істотне порушення процедури оформлення, матеріали справи не містять.
Особливу увагу суд звертає на те, що ОСОБА_2 під час складання протоколу мала реальну процесуальну можливість викласти власну позицію щодо обставин події, зазначити будь-які заперечення чи зауваження стосовно змісту протоколу, скориставшись графою для пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Проте будь-яких заперечень щодо фактичних обставин, викладених працівниками поліції, не зазначила, не повідомила про недостовірність викладених відомостей, не заявила про порушення її процесуальних прав чи незаконність дій працівників поліції.
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не має наперед встановленої доказової сили та підлягає оцінці у взаємозв`язку з іншими доказами у справі. Разом із тим його зміст повністю узгоджується з усіма іншими дослідженими судом доказами, що виключає будь-які сумніви у достовірності викладених у ньому відомостей.
Досліджений судом рапорт поліцейського є службовим документом, складеним безпосередньо працівником поліції, який особисто сприймав обставини події та був її безпосереднім очевидцем. Відомості, викладені у рапорті, є логічними, послідовними та деталізованими.
У зазначеному документі відображено, що після зупинки транспортного засобу працівниками поліції у ОСОБА_2 були виявлені характерні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук та поведінка, що не відповідала навколишній обстановці. Після виявлення таких ознак водієві було запропоновано пройти огляд як із використанням спеціального технічного засобу «Drager», так і у найближчому закладі охорони здоров`я, однак вона від обох запропонованих способів огляду категорично відмовилася.
Суд зазначає, що відомості, викладені у рапорті, повністю кореспондуються із протоколом про адміністративне правопорушення, направленням на медичний огляд та відеозаписами з нагрудних камер поліцейських. Жодних внутрішніх суперечностей між зазначеними доказами судом не встановлено.
Водночас суд враховує, що сам по собі рапорт не може бути єдиною підставою для висновку про винуватість особи, однак у сукупності з іншими належними доказами він підтверджує фактичні обставини події та є одним із взаємопов`язаних елементів єдиної системи доказування.
Важливим письмовим доказом у справі є направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Із його змісту вбачається, що уповноваженою особою поліції після виявлення у ОСОБА_2 конкретних ознак алкогольного сп`яніння їй було офіційно запропоновано пройти медичний огляд у найближчому закладі охорони здоров`я. При цьому саме направлення підтверджує дотримання працівниками поліції вимог чинного законодавства щодо забезпечення водієві альтернативної можливості пройти огляд не лише на місці зупинки транспортного засобу, а й у спеціалізованому медичному закладі.
Отже, матеріали справи спростовують будь-які припущення про те, що ОСОБА_2 була позбавлена можливості пройти огляд у визначеному законом порядку або що працівниками поліції не було забезпечено реалізацію її права на проведення такого огляду в закладі охорони здоров`я.
Навпаки, із зазначеного документа вбачається, що саме ОСОБА_2 , усвідомлюючи зміст запропонованої їй процесуальної дії та її правові наслідки, добровільно відмовилася від проходження відповідного огляду.
Досліджена судом довідка щодо наявності посвідчення водія та відсутності повторності вчинення правопорушення не підтверджує безпосередньо факт відмови від проходження огляду, однак є належним письмовим доказом, який характеризує особу правопорушника, підтверджує наявність у неї права керування транспортними засобами та відсутність повторності вчинення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, що має значення для правильного вирішення справи та визначення виду адміністративного стягнення.
Найбільш переконливим та об`єктивним доказом у даній справі суд визнає відеозаписи, здійснені нагрудними відеореєстраторами працівників поліції, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду.
Саме зазначені відеозаписи відображають розвиток подій у режимі реального часу, безпосередньо фіксують поведінку ОСОБА_2 , зміст розмови між нею та працівниками поліції, а також усі процесуальні дії, які виконувалися останніми.
Із досліджених відеозаписів беззаперечно встановлено, що саме ОСОБА_2 керувала автомобілем «Volkswagen Touran», державний номерний знак НОМЕР_1 . Ця обставина підтверджується не лише словами працівників поліції, а й власними поясненнями самої ОСОБА_2 , яка не заперечувала факту керування транспортним засобом та особисто повідомила, що саме вона приїхала зазначеним автомобілем на територію автозаправної станції, пояснивши маршрут свого руху.
Таким чином, самою ОСОБА_2 фактично підтверджено одну із обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення - керування транспортним засобом.
Крім того, відеозаписами підтверджується, що працівники поліції неодноразово повідомляли ОСОБА_2 про наявні у неї ознаки алкогольного сп`яніння, конкретно називали кожну із таких ознак, роз`яснювали підстави проведення огляду та неодноразово пропонували пройти його як із використанням спеціального технічного засобу на місці, так і у найближчому медичному закладі.
Суд звертає увагу, що пропозиція пройти огляд була висловлена поліцейськими неодноразово, у різних формулюваннях, із наданням ОСОБА_2 достатнього часу для прийняття рішення. При цьому будь-якого психологічного тиску, погроз, примусу або інших неправомірних дій з боку працівників поліції судом із відеозапису не встановлено.
Навпаки, поліцейські діяли коректно, послідовно, ввічливо та у повній відповідності до встановленої законом процедури.
Особливе значення суд надає висловлюванням самої ОСОБА_2 , які зафіксовані на відеозаписі.
Так, вона повідомила, що знає свої права та зазначила про двогодинний строк для проходження огляду, що свідчить про повне усвідомлення нею змісту процедури огляду та її правових наслідків.
Водночас замість проходження огляду ОСОБА_2 почала висувати працівникам поліції умови щодо надання їй доказів переслідування транспортного засобу та його зупинки, фактично ставлячи проходження огляду у залежність від виконання таких умов.
Однак чинне законодавство не передбачає права водія ставити виконання законної вимоги поліцейського про проходження огляду у залежність від виконання будь-яких інших вимог чи отримання будь-яких додаткових доказів.
Після цього ОСОБА_2 вже відкрито та однозначно заявила, що проходити будь-який огляд вона не буде.
Навіть після повідомлення їй про складання протоколу за частиною першою статті 130 КУпАП працівники поліції повторно запропонували пройти огляд, однак і цього разу вона від нього відмовилася.
Таким чином, досліджений судом відеозапис безпосередньо підтверджує не лише факт пропонування пройти огляд, а й усвідомлену та добровільну відмову ОСОБА_2 від проходження такого огляду як на місці зупинки транспортного засобу, так і у закладі охорони здоров`я.
Крім цього, судом безпосередньо сприйнято поведінку ОСОБА_2 , її манеру спілкування, координацію рухів, мову та загальний психоемоційний стан, які повністю узгоджуються із зафіксованими працівниками поліції ознаками алкогольного сп`яніння та не спростовують правильності їх висновків щодо наявності підстав для направлення її на відповідний огляд.
Суд окремо зазначає, що будь-яких даних про монтаж, переривання, зміну змісту або інше втручання у відеозапис матеріали справи не містять. Відеозапис є послідовним, безперервним, логічним, відображає повний перебіг події та узгоджується з усіма письмовими доказами у справі, що свідчить про його належність, допустимість та високу доказову цінність.
Отже, оцінюючи кожний доказ окремо та всі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що вони є взаємоузгодженими, логічно доповнюють один одного, походять із належних процесуальних джерел, не містять істотних суперечностей, взаємно підтверджують викладені у них обставини та утворюють єдину, послідовну систему доказів, яка без розумних сумнівів підтверджує, що 04 квітня 2026 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Touran», маючи явні ознаки алкогольного сп`яніння, на законну та неодноразову вимогу працівників поліції умисно відмовилася від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як за допомогою спеціального технічного засобу на місці зупинки транспортного засобу, так і в найближчому закладі охорони здоров`я.
Відповідно до положень частини 1 статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а згідно частини 2 цієї статті обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно приписів статті 252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) визначено, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факт відмови ОСОБА_2 , яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, знайшов своє підтвердження та повністю доведений поза розумним сумнівом в ході даного судового розгляду, а її дії за ч.1 ст.130 КУпАП правильно кваліфіковано.
Підстава зупинки транспортного засобу не є предметом доказування у справі за статтею 130 КУпАП, оскільки ця обставина не має значення для правильного вирішення справи та встановлення факту відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Визначення ознак знаходження водія у стані сп`яніння (алкогольного, наркотичного) відноситься до виключної компетенції поліцейських, тобто є їх дискреційними повноваженнями. 
На наявному у справі та дослідженому судом відеозаписі з відеореєстраторів (нагрудних бодікамер) працівників органу Національної поліції чітко прослідковуються ознаки алкогольного сп`яніння у ОСОБА_2 , які зафіксовані в справі про адміністративне правопорушення. 
Поведінка водія ОСОБА_2 , її рухи та мова, що зафіксовані на відеореєстратори (нагрудні бодікамери) працівників органу Національної поліції, вказують на наявність у неї явних ознак алкогольного сп`яніння.
Таким чином, працівники органу Національної поліції правомірно запропонували ОСОБА_2 пройти огляд на виявлення стану алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного приладу Драгер та в найближчому закладі охорони здоров`я.
Згідно статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Відповідно до пункту 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
За нормами статті 16 Закону України «Про дорожній рух», водій, серед іншого, зобов`язаний виконувати розпорядження поліцейського.
Пунктом 2.5 ПДР України визначено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З урахуванням вищенаведеного, водій ОСОБА_2 зобов`язана була неухильно виконати вимогу поліцейського та пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, як це визначено законом, проте дану вимогу свідомо не виконала, що прослідковується з досліджених матеріалів справи та відеозаписів з нагрудних бодікамер (відеореєстраторів).
Статтею 60 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.
Особою, яка притягується до адміністративної відповідальності – ОСОБА_2 не доведено, що вимога поліцейського пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, була явно злочинною.
Невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 444/2115/17).
Отже, невиконання законної вимоги поліцейського не допускається. Правопорушник володіє правом оскаржувати незаконні, на його думку, дії працівників поліції, однак ухилення від виконання вимоги працівника поліції на момент оголошення такої вимоги не може вважатися допустимим способом захисту ймовірно порушених прав та свідчить виключно про зухвале нехтування громадянином встановленого законодавством порядку.
Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення законодавства працівниками поліції (висновок службового розслідування, оскарження дій, рішення суду, тощо) ОСОБА_2 суду не надано.
За порушення пункту 2.5 ПДР України, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП, яка вміняється ОСОБА_2 .
Відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів, відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі.
Відмова від проходження огляду не означає лише вербальну, словесну відмову, але такою відмовою слід вважати невчинення певних дій.
Відповідно до вимог ПДР України, водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а зобов`язаний виконати вимоги поліцейського, які спрямовані на забезпечення проведення такого огляду, а також своєю процесуальною поведінкою забезпечити можливість проведення огляду і не створювати перешкод щодо реальної можливості його проведення в установленому законом порядку.
Відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є правопорушенням з формальним складом, тобто є закінченим саме з моменту висловлення особою відмови від проходження відповідного огляду.
Мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР України правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. 
Як вбачається з досліджених відеозаписів з нагрудних бодікамер (відеореєстраторів) працівників органу Національної поліції, після виявлення ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_2 та їх озвучення, їй було неодноразово запропоновано пройти огляд як на місці зупинки транспортного засобу з допомогою спеціального технічного приладу, так і в найближчому закладі охорони здоров`я, для чого прослідувати з ними до КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради (згідно виписаного направлення), від чого вона фактично відмовилася, що прослідковується з її дій, які зафіксовані на нагрудні бодікамери (відеореєстратори) працівників органу Національної поліції. 
Відмова водія виконувати вимоги та вказівки поліцейського, намагання ухилитись від проходження огляду шляхом імітування його проходження, та інші дії, які спрямовані на ускладнення виконання поліцейським своїх обов`язків щодо огляду на стан сп`яніння свідчать про те, що водій транспортного засобу фактично відмовляється від проходження огляду на стан сп`яніння і не бажає проходити такий огляд добровільно.
Конкретні дії водія ОСОБА_2 , які зафіксовані на наявні відеозаписи з нагрудних бодікамер (відеореєстраторів) працівників органу Національної поліції, яка на пропозицію працівника поліції пройти огляд, як за допомогою технічного приладу Драгер, так і в найближчому закладі охорони здоров`я, фактично відмовилася від запропонованого огляду без наявності об`єктивних причин для цього, суд розцінює як фактичну відмову від проходження огляду з метою виявлення у неї ознак алкогольного сп`яніння.
Відеозапис події, зроблений за допомогою нагрудних камер поліцейських, є інформативним, та є об`єктивним доказом у справі, незалежним від суб`єктивного сприйняття будь-якої особи, дає підстави стверджувати про те, що ОСОБА_2 фактично відмовилася від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, і ця відмова є зрозумілою і категоричною, що не передбачає двозначного трактування.
ОСОБА_2 до закладу охорони здоров`я шляхом самозвернення не звернулася, та не спростувала в передбаченому законом порядку підозру у перебуванні в стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до частини першої статті 267 КУпАП, адміністративне затримання, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.
Однак, як встановлено, дії службової особи, що складала протокол та фіксувала правопорушення, в порядку передбаченому чинним законодавством (ст.267 КУпАП), не оскаржувалися.
Таким чином, незаконність дій службової особи, що складала протокол та фіксувала правопорушення, не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.
Відповідно з вимогами статті 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно положень статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів, положення щодо яких закріплені в статті 251 КУпАП.
Відповідно до норм КУпАП обставини, вказані у протоколі про адміністративне правопорушення, перевіряються у спосіб та в порядок, що встановлений статтями 251, 252, 280 КУпАП.
Згідно частини 1 статті 272 КУпАП, як свідок у справі про адміністративне правопорушення може бути викликана кожна особа, про яку є дані, що їй відомі які-небудь обставини, що підлягають установленню поданій справі.
Цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.
Натомість, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах.
Таким чином, обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №161/5372/17.
В сенсі положень статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
На переконання суду, матеріали справи містять достатні дані щодо обставин подій, які мали місце 04.04.2026 року, процедури оформлення протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 631569 від 04.04.2026 року, та супутніх документів.
Наявні докази оцінені судом у відповідності до вимог статті 252 КУпАП та не потребують додаткового виклику свідків у судове засідання для дачі пояснень.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Відповідно до вимог статті 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Призначаючи адміністративне стягнення ОСОБА_2 суд враховує обставини справи, характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь її вини, майновий стан.
Так, керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням.
Водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб, а тому таке правопорушення не може бути визнано малозначним.
Відповідно до положень статті 8 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. 
Санкцією частини 1 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність у виді штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Слід зауважити, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є безальтернативним. 
Враховуючи вимоги закону, конкретні обставини справи та особу правопорушника, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_2 слід накласти адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Визначена судом міра адміністративного стягнення ОСОБА_2 , буде необхідною і достатньою для попередження її від скоєння нових адміністративних правопорушень.
У відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави судовий збір.
Керуючись ст.ст. 33, 34, 130, 221, 283-284, 287, 294 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000грн.00коп. в дохід держави на рахунок (IBAN) UA418999980313080149000002001, отримувач: ГУК у Вінницькій обл./Він.обл/21081300, ЄДРПОУ 37979858, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 665грн.60коп. на номер рахунку (IBAN) UA908999980313111256000026001, отримувач: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, Казначейство України (ЕАП).
Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі несплати правопорушником штрафу у зазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті КУпАП, та зазначеного у постанові про стягнення штрафу.
Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя