СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/27958/25
пр. № 2/759/4306/26
01 вересня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Валинкевич В.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів у кредит.
Позов обгрунтовано тим, що 21 травня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір про надання коштів у кредит №71294894 в електронній формі.
За умовами договору кредитодавець надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 5 000,00 грн строком на 30 календарних днів, зі сплатою процентів у розмірі 0,35 % щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту та комісії за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, що становить 750,00 грн.
Позивач зазначає, що договір був укладений шляхом використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором після проходження процедури ідентифікації через систему BankID НБУ, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
На виконання умов договору кредитодавець перерахував відповідачу кредитні кошти у сумі 5 000,00 грн на банківську картку, що підтверджується електронною платіжною інструкцією, довідкою платіжної установи ТОВ «ФК «Фінекспрес» та листом первісного кредитора.
Позивач посилається на те, що відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав, кредит не повернув, проценти та інші платежі не сплатив.
16 жовтня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено договір факторингу №16/10/25, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №71294894.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 16 275,00 грн, з яких: 5 000,00 грн - основний борг; 525,00 грн - проценти; 750,00 грн - комісія; 10 000,00 грн - пеня.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути із відповідача вказану суму заборгованості, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Ухвалою суду від 25 листопада року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.49).
Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву.
Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.50).
Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.51).
Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направив.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, 21 травня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у кредит №71294894.
Згідно з умовами зазначеного договору кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 5000,00 грн строком на 30 календарних днів із 21 травня 2025 року до 19 червня 2025 року включно. Умовами договору визначено фіксовану процентну ставку у розмірі 0,35 % за кожен день користування кредитом, комісію за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, що становить 750,00 грн, а також передбачено відповідальність позичальника у вигляді пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Із матеріалів справи вбачається, що договір укладений в електронній формі шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора після проходження процедури ідентифікації через систему BankID Національного банку України.
Суд враховує, що відповідно до статей 205, 207 ЦК України правочин може бути вчинений як у письмовій, так і в електронній формі. Правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі та підписаний електронним підписом відповідно до вимог закону, вважається таким, що вчинений у письмовій формі.
За змістом статей 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
З наданої позивачем довідки про ідентифікацію вбачається, що відповідач пройшов ідентифікацію через систему BankID НБУ із використанням персональних даних, отриманих від АТ «Універсал Банк» (monobank), після чого ним було використано одноразовий ідентифікатор 87676, яким підписано кредитний договір 21 травня 2025 року о 18 годині 28 хвилин 10 секунд.
Крім того, суд бере до уваги, що укладення електронного договору кредиту було технічно можливим лише після проходження відповідачем усіх етапів реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, підтвердження особистих даних, введення реквізитів банківської картки, погодження із Правилами надання кредиту та підтвердження наміру укласти договір шляхом введення одноразового ідентифікатора.
Таким чином, матеріали справи свідчать про належну ідентифікацію відповідача та підтверджують факт вчинення ним дій, спрямованих на укладення кредитного договору.
Аналогічні правові висновки щодо належності укладення електронних кредитних договорів викладені у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України враховуються судом при застосуванні норм матеріального права.
Судом також встановлено, що первісний кредитор виконав взяті на себе договірні зобов`язання в повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2025 року на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 було перераховано кредитні кошти у сумі 5000,00 грн, що підтверджується електронною платіжною інструкцією № ce4c6bdb-e55c-4100-8dc4-c65eae5b51ac, листом ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 16 жовтня 2025 року та довідкою платіжної установи ТОВ «ФК «Фінекспрес» про виконання відповідної платіжної операції.
Зазначені документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та є належними і допустимими доказами факту видачі кредитних коштів.
Доказів, які б свідчили про те, що кредитні кошти відповідачем не отримувалися або були повернуті кредитодавцю, матеріали справи не містять, а відповідач таких доказів суду не надав.
Відповідно до статей 509, 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або зміна його умов не допускаються.
За змістом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк.
Згідно зі статтею 610 ЦК України невиконання або неналежне виконання зобов`язання є його порушенням, а відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.
Відповідно до статей 1048, 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту та сплатити проценти у строки, визначені договором, а у разі прострочення кредитодавець має право вимагати належного виконання такого зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач своїх договірних обов`язків не виконав, кредит у встановлений договором строк не повернув, проценти та комісію не сплатив, у зв`язку із чим виникла прострочена заборгованість.
Разом із тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача пені у розмірі 10 000,00 грн з огляду на таке.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право кредитора на стягнення неустойки виникає лише за умови, якщо її розмір, порядок та підстави нарахування визначені договором або законом, а суд має право зменшити розмір неустойки, якщо вона є явно завеликою порівняно із наслідками порушення зобов`язання.
Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений судом, якщо він значно перевищує розмір збитків або за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Судом встановлено, що позивач просить стягнути пеню у розмірі 10 000,00 грн, що у два рази перевищує суму основного боргу за кредитом, яка становить 5 000,00 грн.
Разом із тим, позивачем не надано належного та зрозумілого розрахунку пені із зазначенням періоду її нарахування, кількості днів прострочення, розміру пені за кожний день, дати початку та закінчення її нарахування, що позбавляє суд можливості перевірити правильність здійсненого розрахунку.
Крім того, умовами договору передбачено нарахування пені у розмірі 4 % від залишку заборгованості за кожний день прострочення, що саме по собі свідчить про надмірний розмір відповідальності боржника та призводить до непропорційного збільшення розміру його майнових зобов`язань.
Суд враховує, що відповідно до статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язання повинні ґрунтуватися саме на цих засадах.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що застосування цивільно-правової відповідальності має відповідати принципу співмірності наслідків порушення зобов`язання, а неустойка не повинна перетворюватися на спосіб безпідставного збагачення кредитора.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги відсутність належного розрахунку пені, її очевидну неспівмірність із сумою основного боргу та принципи справедливості, добросовісності і розумності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 10 000,00 грн задоволенню не підлягають.
Водночас вимоги про стягнення основної суми боргу у розмірі 5 000,00 грн, процентів у сумі 525,00 грн та комісії у сумі 750,00 грн підтверджуються матеріалами справи, умовами кредитного договору та розрахунком заборгованості, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн.
Відповідно до статей 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, ціною позову та значенням справи для сторін.
Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, відповідно до яких суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо встановить, що їх розмір є неспівмірним із критеріями, визначеними процесуальним законом.
Також Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що компенсації підлягають лише реальні, необхідні та розумні витрати, які відповідають принципам справедливості та пропорційності.
Оцінюючи заявлені до стягнення витрати, суд бере до уваги, що дана справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, не є складною за характером спірних правовідносин, не потребувала проведення експертиз, допиту свідків чи дослідження значного обсягу доказів, а позовна заява є типовою для спорів цієї категорії.
Крім того, позов задоволено частково, оскільки у задоволенні вимог про стягнення пені суд відмовляє.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та не відповідає критеріям розумності й співмірності.
З урахуванням складності справи, характеру наданих адвокатом послуг, обсягу виконаної роботи, часу, необхідного для підготовки процесуальних документів, а також принципів справедливості, розумності та пропорційності, суд вважає за можливе визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню, у сумі 3 000,00 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією, долученою до позовної заяви.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме про стягнення заборгованості у сумі 6 275,00 грн із заявлених 16 275,00 грн, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, із відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 933,92 грн (2 422,40 грн ? 38,56 %).
Керуючись статтями 3, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, статтями 205, 207, 509, 525, 526, 530, 549, 551, 610, 611, 625, 627, 629, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1077-1082 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», суд,

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» (код ЄДРПОУ 43311346) заборгованість за договором про надання коштів у кредит №71294894 від 21 травня 2025 року у загальному розмірі 6 275 (шість тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень 00 копійок, що складається з: 5 000,00 грн - заборгованість за основною сумою кредиту; 525,00 грн - заборгованість за процентами; 750,00 грн - заборгованість за комісією.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» судовий збір у розмірі 933 (дев`ятсот тридцять три) гривні 92 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
У решті позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Дата складання повного судового рішення 01.09.2026.

Суддя Ключник А.С.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю « Фінпром Маркет» (код за ЄДРПОУ 43311346, юридична адреса: 08205, м. Ірпінь, вул. Садова,31/33;
Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ).