Справа № 127/21600/25
Провадження № 22-ц/801/1733/2026
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Березовська О. А.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року	Справа № 127/21600/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, 
Рішення ухвалила суддя Березовська О. А.
Рішення ухвалено о 12:12 год в м. Вінниця 
Дата складення повного тексту рішення 06 травня 2026 року,

Встановив:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_4 , яка була матір`ю її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На день смерті батька позивач була неповнолітньою та мала повних 15 років. Після смерті баби ОСОБА_4 відкрилася спадщина.
Відповідачі по справі, які є чоловіком та другим сином померлої ОСОБА_4 , подали до Другої вінницької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини до її майна. Нотаріусом було заведено спадкову справу № 27/2025.
Впродовж останніх семи років вона постійно проживає на території Польщі, за адресою реєстрації не проживає, поштову кореспонденцію не отримує.
З повідомлення державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори Швець Л. за № 836/02-14 від 06 червня 2025 року, про яке випадково дізналася та отримала у відділенні АТ «Укрпошти» її мати, яка є її представником за довіреністю – ОСОБА_6 , вона дізналася, що є спадкоємцем за законом до майна померлої ОСОБА_4 за правом представлення згідно зі ст. 1266 ЦК України. Нотаріус повідомила її, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом їй необхідно звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини минув.
До отримання цього повідомлення вона не знала та не могла знати про те, що вона може бути спадкоємцем померлої баби. За життя баби відносини позивача з нею та з дідом – відповідачем ОСОБА_2 , складалися не найкращим чином. Після смерті її батька дід та баба не намагалися підтримувати відносини з дітьми померлого сина, зокрема з нею, а з 2023 року спілкування припинилося взагалі.
Її мати ОСОБА_6 , діючи як її представник за довіреністю, подала до нотаріуса заяву про прийняття донькою спадщини.
Як спадкоємець за законом вона позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права в позасудовому порядку, тому потребує визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом, де просить визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три місяці.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн., по 5000,00 грн. кожному.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та винести нове рішення, яким задовольнити її позов.
Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, оскільки суд допустив порушення норм матеріального і процесуального права, виніс незаконне і необґрунтоване рішення, неправильно встановив обставини, які мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав оцінки незначній тривалості проміжку часу між закінченням шестимісячного строку для прийняття спадщини та зверненням позивача із відповідною заявою до нотаріуса.
З урахуванням обставин справи, жорстке застосування норм ЦПК України щодо строків та порядку прийняття спадщини до позивача, яка не відноситься до жодної із черг спадкування, не повинно бути реалізоване безумовно лише із посиланням на судову практику, норми ЦПК України та заперечення відповідачів.
Суд першої інстанції суб`єктивно та однобоко оцінив обставини справи та дійшов відповідних висновків про відсутність у позивача права на спадкування після смерті баби (фактично після смерті батька).
Спростування і покладення в основу рішення суду того, що не було перешкодою для прийняття позивачем спадщини її проживання за межами України є невиправданим, оскільки такий факт не був підставою її позову.
Посилання суду на наявність у матері позивача повноважень на її представництво у веденні спадкових справ не надають позивачу права на спадкування, є припущенням, на якому не може ґрунтуватися рішення суду.
Обізнаність позивача про хворобу баби взагалі не повинно братися судом до уваги, оскільки в цій сім`ї родинні стосунки давно зруйновані, тягар вини за що безумовно лежить на старших членах сім`ї, які не змогли зберегти належні відносини з онуками, маніпулювали ними та наразі намагаються позбавити онуку права спадкування.
Суд першої інстанції не встановив мотиви позивача для свідомого пропуску строку для прийняття спадщини після смерті баби при наявності інформації та повноважень її представника на такі дії.
Суд, в порушення цивільного процесу, без погодження із сторонами, пропустив стадію судових дебатів, позбавивши позивача можливості виступити із промовою (заключним словом), щоб підсумувати докази, висловити свою позицію, висловити заперечення проти розміру судових витрат, заявлених стороною відповідача, переконати суд ухвалити рішення на свою користь.
Суд першої інстанції допустив поверхневий підхід до вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасних висновків про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову з наведених в оскаржуваній постанові мотивів, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 496/3330/22.
Взагалі суд неповно і неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, а саме, не вірно надав оцінку реальним причинам пропуску позивачем строку на прийняття спадщини; неналежним чином оцінив доводи позивача щодо поважності причин для прийняття спадщини після смерті її баби за правом представлення після смерті батька; не звернув достатньої уваги на незначний проміжок часу між закінченням строку прийняття спадщини та зверненням позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а після відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом – до суду з цією позовною заявою, безпідставно позбавив позивача права на спадкування, не продемонстрував готовність держави забезпечити реалізацію позивачем права на спадкування за відсутності будь-яких інших механізмів його реалізації.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення, оскільки в суді першої інстанції позивачем не доведені поважні, непереборні та об`єктивні причини пропуску строку для прийняття спадщини, які б давали підстави для надання додаткового строку для прийняття спадщини понад установлений законом шестимісячний строк, і такі докази в матеріалах справи відсутні.
Відповідача ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не надіслав.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Антонюк Ю. М. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 і його представник – адвокат Галіцина В. В. проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просять її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 31 липня 2024 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 2092 (а. с. 53).
ОСОБА_2 був чоловіком ОСОБА_4 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 , видане Мізяківсько-Хутірським сіль Бюро ЗАГС 06 червня 1971 року, актовий запис № 15) (а. с. 54).
ОСОБА_3 – їх син, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане 01 квітня 1980 року міським відділом ЗАГС м. Вінниці (а. с. 55).
ОСОБА_2 є інвалідом другої групи безстроково, ступінь втрати професійної працездатності – 75 %, згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 12ААА № 071323, виданої 13 липня 2023 року (а. с. 64).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого Виконкомом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області 02 серпня 2000 року, актовий запис № 16, батьками ОСОБА_1 , є: батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 (а. с. 12).
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3291 (а. с. 17).
З паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 вбачається одержання візи Республіки Польща та неодноразові виїзди і в`їзди на її територію протягом 2018-2022 років (а. с. 18-22).
Із спадкової справи № 27/2025 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , вбачається, що 17 січня 2025 року з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися її чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 (а. с. 81 зворот, 87 зворот).
З повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 02 травня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є доньками померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 (а. с. 96-99).
Другою вінницькою нотаріальною конторою за вихідним № 836/02-14 від 06 червня 2025 року та за вихідним № 835/02-14 від 06 червня 2025 року були направлені листи ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , відповідно, про відкриття спадщини після смерті їх баби ОСОБА_4 , та запропоновано протягом 10-ти робочих днів з дня отримання цього листа повідомити нотаріуса про наміри стосовно оформлення спадщини (а. с. 100-102).
24 червня 2025 року до Другої вінницької нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1 , якою вона повідомила про свій намір прийняти спадщину після смерті баби ОСОБА_4 , та про намір звернутися з позовом до суду (а. с. 103).
24 червня 2025 року до Другої вінницької державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_1 , подана її представником за довіреністю – ОСОБА_6 , в якій вона просила не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , підтверджуючі документи про звернення до суду для зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину зобов`язується надати протягом 30-ти днів (а. с. 104).
Повноваження ОСОБА_6 на представництво інтересів ОСОБА_1 , підтверджуються довіреністю від 28 травня 2024 року, посвідченою приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б., в якій, зокрема, зазначено повноваження щодо ведення всіх спадкових справ довірителя після смерті будь-яких осіб (а. с. 104 зворот-105).
З Інформаційної довідки з Реєстру Вінницької міської територіальної громади від 02 травня 2025 року за № 15528 вбачається, що на момент смерті ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 95).
Згідно відповіді за № 19/97774-25 від 11 грудня 2025 року Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданої на виконання ухвали суду від 04 листопада 2025 року, у період з 01 січня 2024 року по 10 липня 2025 року ОСОБА_1 з 28 травня 2024 року по 31 травня 2024 року, з 26 липня 2024 року по 09 серпня 2024 року, з 29 травня 2025 року по 08 червня 2025 року перебувала на території України (а. с. 159).
Із рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 липня 2019 року по справі № 128/1476/19, яке набрало законної сили 23 серпня 2019 року, вбачається, що позивачі у справі – ОСОБА_7 і ОСОБА_1 зверталися з позовом до Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та припинення права власності на знищене майно після батька ОСОБА_5 , який є сином ОСОБА_2 та братом ОСОБА_3 . Позов задоволено (а. с. 178-180).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, що строк на звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса вона пропустила з поважних причин. Причини пропуску строку для прийняття спадщини, які вказані позивачем, а саме: постійне місце проживання в іншій країні та необізнаність про право спадкувати за правом представлення після смерті баби, відсутність інформації про спадкове майно, суд не визнав поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки вони не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення цих дій. Враховано судом і те, що представник позивача визнала факти, що позивачу було відомо про хворобу та смерть баби, після смерті якої позивач в період встановленого законом шестимісячного строку з 26 липня 2024 року по 09 серпня 2024 року перебувала на території України, а отже мала можливість звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Окрім цього, постійне проживання позивача на території Польщі не було перешкодою для її звернення з заявою про прийняття спадщини в Україні, бо з наданих суду доказів вбачається, що в період з 01 січня 2024 року по 10 липня 2024 року ОСОБА_1 тричі: з 28 травня 2024 року по 31 травня 2024 року, з 26 липня 2024 року по 09 серпня 2024 року, з 29 травня 2025 року по 08 червня 2025 року приїздила в Україну та перебувала на території України, а отже мала можливість приїхати в Україну для прийняття спадщини. Крім того, позивач мала можливість звернутися з відповідною заявою в консульську установу України на території Польщі. Також суд вказав на те, що про обізнаність позивача про її право на спадкування свідчить надана нею нотаріально посвідчена довіреність, яку вона оформила до смерті спадкодавця 28 травня 2024 року, із викладеними в ній відповідними повноваженнями щодо ведення всіх її спадкових справ після смерті будь-яких осіб. Необізнаність позивача про наявність спадкового майна не може бути визнана поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому суд відхилив заперечення представника відповідачів про визначення в родині Білаш порядку спадкування майна, визнавши їх такими, що не мають юридичного значення, оскільки воля спадкодавця щодо визначення кола спадкоємців, відповідно до ст. 1233 ЦК України, може бути виражена шляхом вчинення заповіту, якого спадкодавець ОСОБА_4 за життя не вчинила.
Такий  висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до статтей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Згідно положень ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом всієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадщину виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Статтями 1261-1265 ЦК України регулюються питання спадкування спадкоємцями за законом першої – п`ятої черги.
Стаття 1266 ЦК України визначає спадкування за правом представлення.
Згідно частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є її спадкоємцем за правом представлення після смерті свого батька ОСОБА_5 , який був сином ОСОБА_4 і який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї (ч. 3). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( ч. 5).
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, з часу відкриття спадщини.
Стаття 1272 ЦК України встановлює, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, на подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.
Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 2 ст. 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Такий правовий висновок узгоджується з висновками викладеними у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-1383/18).
Строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК України), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (ч. 2 ст. 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України), що відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22).
Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував своє право на прийняття спадщини через що правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 459/2973/18 (провадження № 61-12504св21) зазначено, що: «поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкове майно, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні».
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 причиною пропуску строку, визначеного законом для прийняття спадщини, зазначила те, що вона фактично довідалася про своє право на спадкування за законом і пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини після отримання листа державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори від 06 червня 2025 року.
У своїй позовній заяві, підтриманій в незміненій редакції, позивач ОСОБА_1 вказала, що шестимісячний строк для прийняття спадщини минув 24 січня 2025 року, а вона через свого представника звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у червні 2025 року, тобто, нею пропущено строк лише на 5 місяців, а звернулася вона через три дні після того, як дізналася про своє право на спадкування, що є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Судом встановлено, що позивач пропустила шестимісячний строк, визначений статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини після смерті її баби ОСОБА_4 .
Вирішуючи питання поважності причин пропуску визначеного законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, слід враховувати, що такі причини визнаються поважними індивідуально, у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21 та від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17.
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна передусім стосуватися періоду часу від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом згаданого шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Верховний Суд у своїх висновках наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року, при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.
Визначеними ч. 5, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні інтереси, є: судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України ).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).
Суд першої інстанції в ході розгляду справи дослідив всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо всі наявних у справі докази, надав цим доказам оцінку на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного із них, та достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, відобразивши у своєму рішенні результат оцінки доказів, внаслідок чого прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи із того, що необізнаність позивача про наявне у неї право на спадкування за правом представлення після смерті баби, не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки зазначена позивачем така причина не пов`язана із об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення таких дій. При цьому суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивач була обізнана про її право на спадкування за правом представлення, свідченням чого є видана нею та нотаріально посвідчена довіреність, яку вона оформила 28 травня 2024 року іще за життя спадкодавця – ОСОБА_4 , згідно якої вона уповноважила ОСОБА_6 вести, у тому числі її спадкові справи після смерті будь-яких осіб.
Також суд першої інстанції вказав на те, що не може бути визнана поважною така зазначена позивачем ОСОБА_1 причина пропуску строку для прийняття спадщини, як необізнаність її, як спадкоємця, про наявність спадкового майна.
З огляду на викладе доводи апеляційної скарги позивача є неспроможними вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення.
Доводи апеляційної скарги в тому, що суд не звернув уваги та не надав оцінки незначній тривалості проміжку часу між закінченням шестимісячного строку (24 січня 2025 року) для прийняття спадщини та зверненням позивача із відповідною заявою до нотаріуса (19 червня 2025 року), є безпідставними, оскільки законом чітко і конкретно встановлений строк для прийняття спадщини у шість місяців, за обставин даної справи (частина 1 статті 1270 ЦК України). Незначний проміжок часу пропуску строку для прийняття спадщини не є поважною причиною пропуску такого строку, тому не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про обізнаність позивача про хворобу баби, про зруйновані родинні стосунки в сім`ї, про неналежні відносини з онуками, маніпулювання ними та намагання позбавити онуку права спадкування, оскільки ці доводи не свідчать про поважність причин пропуску спадкоємцем за правом представлення – позивачем у справі, строку для прийняття спадщини.
Не впливають на поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини твердження позивача в апеляційній скарзі, що суд не встановив мотиви позивача для свідомого пропуску строку для прийняття спадщини після смерті баби при наявності інформації та повноважень її представника на такі дії. Суд не зобов`язаний встановлювати мотиви пропуску строку, такий обов`язок по доведенню своїх вимог, а в даному випадку – доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, законом покладено на позивача, і такий обов`язок передбачений статтями 13, 12, 81 ЦПК України.
Твердження апеляційної скарги в тому, що суд безпідставно позбавив позивача права на спадкування, не продемонстрував готовність держави забезпечити реалізацію позивачем права на спадкування за відсутності будь-яких інших механізмів його реалізації, не впливають на законність оскаржуваного рішення суду, оскільки за встановлених у справі обставин та при застосуванні положень частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за правом представлення – позивач ОСОБА_1 самостійно, добровільно скористалася/не скористалася наданим їй правом прийняти або не прийняти спадщину: у визначений законом шестимісячний строк вона спадщину не прийняла і пропустила цей строк без поважних причин, що правильно встановлено судом.
Не приймаються доводи апеляційної скарги в тому, що суд, в порушення цивільного процесу, без погодження із сторонами, пропустив стадію судових дебатів, позбавивши позивача можливості виступити із промовою (заключним словом), щоб підсумувати докази, висловити свою позицію, висловити заперечення проти розміру судових витрат, заявлених стороною відповідача, переконати суд ухвалити рішення на свою користь.
Так, за правилами частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального прав може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. У даній справі пропуск судом стадії судових дебатів не призвів до неправильного вирішення справи. А в частині 3 цієї статті зазначені такі порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, і в цьому переліку відсутнє таке порушення, як пропуск судових дебатів.
Крім цього, із протоколу судового засідання від 14 квітня 2026 року з позначкою часу 12:31:30 вбачається запис: «головуючий суддя Березовська О. А., дебати 12:10 06.05.2026» (а. с. 176-177). В протоколі судового засідання від 06 травня 2026 року запис: «головуючий суддя Березовська О. А. 06.05.2026 року оголошується рішення суду: відмовити»; «у зв`язку з нестабільним з`єднанням з медіа-сервером запис засідання в поточний файл завершено» (а. с. 181).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на встановлені по справі обставини, наведені норми матеріального і процесуального закону, судову практику, у тому числі і Європейського суду з прав людини та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оцінивши за правилами статті 89 ЦПК України всі докази по справі як кожен окремо, так і достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, визначених статтею 3 ЦК України, колегія суддів прийшла до висновку про те, що зазначена позивачем причина пропуску строку не може бути визнана поважною, у зв`язку з чим не обґрунтованими є позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення їй додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, тому законним є рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає, оскільки її доводи є безпідставними та спростовуються цією постановою суду.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий:	М. В. Матківська  	
Судді:	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник  	

Повне судове рішення складено 09 липня 2026 року