Справа № 303/4416/23

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді ОСОБА_1 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

з участю секретаря ОСОБА_4 
прокурора ОСОБА_5 
обвинуваченого ОСОБА_6 
адвоката ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Мукачівської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Мукачівського міськрайонного суду від 03 липня 2023 року у справі про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України, щодо ОСОБА_6 , -
В С Т А Н О В И В:

Вироком Мукачівського міськрайонного суду від 03 липня 2023 року визнано винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому покарання у виді 3-х (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та з покладенням на нього, відповідно до п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до вироку, - 22 березня 2023 року, будучи військовозобов`язаним, ОСОБА_6 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з оголошенням Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України.

Цього ж дня, 22 березня 2023 року, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками вищевказаного центру про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації оголошеної Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022, останній пройшов медичний огляд, комісією ВЛК визнаний придатним до військової служби, однак ОСОБА_6 , з метою ухилення від призову за мобілізацією, без поважних причин, діючи умисно, в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25 березня 1992 року № 2232-ХП, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ, та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 письмово відмовився від проходження військової служби і за таких обставин ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Не погоджуючись з цим вироком, прокурор Мукачівської окружної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що фактичні обставини справи, доведеність вини не оспорюється, однак місцевий суд при призначенні обвинуваченому покарання безпідставно застосував норми ст. 75 КК України, допустивши неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Місцевим судом не враховано, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 366 КК України, що свідчить про його зневажливе ставлення до встановлених правил. У зв`язку з цим прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції прокурор Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити, з наведених у ній підстав.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечили та просили її відхилити, вказавши, що обвинувачений допомагає Збройним Силам України, при цьому за межі країни не виїхав, маючи таку можливість, працюючи водієм далекобійником.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

22 березня 2023 року, будучи військовозобов`язаним, ОСОБА_6 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з оголошенням Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України.

Цього ж дня, 22 березня 2023 року, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками вищевказаного центру про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації оголошеної Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022, останній пройшов медичний огляд, комісією ВЛК визнаний придатним до військової служби, однак ОСОБА_6 , з метою ухилення від призову за мобілізацією, без поважних причин, діючи умисно, в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25 березня 1992 року № 2232-ХП, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ, та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 письмово відмовився від проходження військової служби і за таких обставин ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Фактичні обставини справи, доведеність вини, як стороною захисту, так і стороною обвинувачення, не оспорюються. Такі знайшли своє підтвердження.

Апеляційний суд також констатує, що дане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином, однак відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України і в умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення. 

Наслідки ухилення від військової служби в цих умовах, через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, про що зазначено в ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України. 

Отже, звільнення обвинуваченого від відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України, через бездоганну соціальну поведінку у минулому не досягне вищезазначеної мети.

На вказане, суд першої інстанції уваги не звернув, при винесенні вироку безпідставно застосував норми ст. 75 КК України, а відтак допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. 

Тобто, неправильно витлумачив закон, що суперечить його змісту, і як наслідок, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину.

Крім цього, суд при призначенні покарання обвинуваченому не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м?якість або через суворість.

Відповідно до ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України N? 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов?язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічні доводи викладені у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року (справа № 756/4830/17-к).

При призначенні покарання місцевим судом не враховано особу обвинуваченого, зокрема: а) суспільні риси обвинуваченого, а саме його відношення до злочину, пов?язаного з ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період; б) відношення обвинуваченого до вчиненого; г) ступінь тяжкості вчиненого злочину та санкцію статті кримінального закону за вчинене.

Місцевим судом також належним чином не обґрунтовано, з яких підстав призначено покарання за вчинення кримінального правопорушення ближче до мінімального строку покарання та звільнено від відбування такого.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідність покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення є підставою для зміни або скасування судового рішення. 

Отже, враховуючи допущенні порушення вимог закону про кримінальну відповідальність, вирок місцевого суду в частині призначення покарання підлягає скасуванню.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання за ст. 336 КК України апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та особу винного, а також наслідки ухилення від військової служби в умовах збройної агресії з боку російської федерації. 

Апеляційний суд також констатує, що відповідно до статті 65 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів. При цьому звільнення обвинуваченого від відбування покарання із застосуванням статті 75 КК України через визнання ним вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також бездоганну поведінку у минулому, не досягне мети покарання - попередження вчинення нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Доводи апелянта про те, що обвинувачений допомагає Збройним Силам України, за межі країни не виїхав, маючи таку можливість, працюючи водієм далекобійником, враховані, однак такі доводи не можуть бути підставо для застосування ст. 75 КК України, оскільки злочин вчинено в умовах збройної агресії з боку іншої держави, а відтак захист Вітчизни у цьому випадку набуває особливого значення. Крім того, протягом року після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений не вчинив жодних дій, спрямованих на здійснення свого конституційного обов`язку, продовжуючи ухилятися від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період. 

За цих обставин покарання слід призначити в межах санкції ст. 336 КК України у виді трьох років позбавлення волі, без можливості застосування ст. 75 КК України.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора Мукачівської окружної прокуратури ОСОБА_8 – задовольнити.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду від 03 липня 2023 року, яким визнано винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, – скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ст. 336 КК України у виді трьох (3) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції (Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді