ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 640/16653/22
касаційне провадження № К/990/35432/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Епель О.В.; судді: Карпушова О.В., Мєзєнцев Є.І.)
у справі № 640/16653/22
за позовом Головного управління ДПС у м. Києві
до ОСОБА_1 
про стягнення податкового боргу,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2022 року Головне управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, позивач, податковий орган, контролюючий орган) звернулося до адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач, платник), в якій просило стягнути з платника податковий борг у розмірі 501 969,73 грн.
Позов обґрунтовано тим, що за відповідачем обліковується податковий борг, який виник унаслідок несплати у встановлені законом строки узгоджених грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, земельного податку з фізичних осіб та транспортного податку з фізичних осіб.
Донецький окружний адміністративний суд рішенням від 27 березня 2025 року позов задовольнив.
Суд першої інстанції виходив з того, що за відповідачем обліковується податковий борг у сумі 501 969,73 грн, який виник на підставі податкових повідомлень-рішень: від 13 травня 2021 року № 0138527-2408-2654, яким нараховано 181 579,85 грн податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; від 23 квітня 2021 року № 71221-2409-2615, яким нараховано 295 389,88 грн земельного податку з фізичних осіб; від 13 травня 2021 року № 0051176-2408-2654, яким нараховано 25 000,00 грн транспортного податку з фізичних осіб. Суд також зазначив, що у зв`язку з несплатою відповідачем узгоджених грошових зобов`язань контролюючий орган сформував податкову вимогу форми «Ф» від 07 липня 2021 року № 0047821-1306-2654, яку було направлено відповідачу та вручено 14 вересня 2021 року. Податкова вимога не оскаржувалась, не відкликалась, а сума податкового боргу не сплачена.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 14 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року скасував та ухвалив нову постанову, якою адміністративний позов ГУ ДПС у м. Києві задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 до бюджету податковий борг у сумі 501 969,73 грн.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача про відкриття провадження та розгляд справи, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.
Водночас за результатами апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції встановив, що податкові повідомлення-рішення та податкова вимога були направлені контролюючим органом за податковою адресою відповідача та вручені адресату або його представнику. Суд апеляційної інстанції встановив, що контролюючий орган направив податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу рекомендованими поштовими відправленнями за податковою адресою відповідача, яка на час формування відповідних документів містилася в облікових даних контролюючого органу, а наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення підтверджують їх отримання.
Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2025 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Мотивуючи касаційну скаргу, відповідач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Платник зазначає, що касаційну скаргу подано з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування положень Податкового кодексу України (далі - ПК України) та Закону України «Про санкції» у правовідносинах щодо сплати податків особами, до яких застосовано санкції; розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження, хоча справа мала розглядатися за правилами загального позовного провадження; необґрунтованим розглядом справи судом апеляційної інстанції за відсутності представника відповідача.
Щодо суті спору відповідач зазначає, що податкові повідомлення-рішення та податкова вимога не були йому належним чином вручені. Платник вважає, що контролюючий орган направляв документи за адресою, яка не була останнім відомим місцем його проживання, тоді як з рішень Ради національної безпеки і оборони України та судових рішень у кримінальному провадженні вбачається інша адреса його перебування. Відповідач також посилається на те, що з 13 травня 2021 року перебував під цілодобовим домашнім арештом за іншою адресою, а тому не міг особисто отримати поштову кореспонденцію за адресою, на яку її направляв контролюючий орган.
Крім того, відповідач стверджує, що підписи на повідомленнях про вручення поштових відправлень візуально не відповідають його підпису, а в одному з повідомлень допущена помилка в написанні прізвища. На думку платника, з наданих контролюючим органом доказів неможливо встановити, що саме спірні податкові повідомлення-рішення і податкова вимога були направлені та вручені відповідачу.
Окремо платник зазначає, що до нього застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), зокрема блокування активів та зупинення виконання економічних і фінансових зобов`язань. На переконання відповідача, такі санкції унеможливлювали сплату податкових зобов`язань. ОСОБА_1 також вказує на відсутність спеціального законодавчого механізму, який би визначав порядок сплати податків підсанкційною особою, особливо у випадку застосування санкцій безстроково.
Ухвалою від 15 вересня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
24 вересня 2025 року від податкового органу надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
У додаткових поясненнях, які надійшли до Верховного Суду 06 жовтня 2025 року, відповідач звертає увагу на те, що спірні податкові повідомлення-рішення були прийняті до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». На його думку, до прийняття цього Закону законодавство не передбачало можливості сплати податків підсанкційними особами та не визначало повноважень контролюючого органу на складення податкових повідомлень-рішень і податкових вимог щодо таких осіб. Також відповідач посилається на принцип презумпції правомірності рішень платника податків, закріплений у підпункті 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункті 56.21 статті 56 ПК України, а також на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах ДПС.
За даними інтегрованої картки платника за відповідачем обліковується податковий борг у загальному розмірі 501 969,73 грн, а саме:
181 579,85 грн - з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, нарахованого фізичній особі як власнику об`єктів житлової нерухомості на підставі податкового повідомлення-рішення від 13 травня 2021 року № 0138527-2408-2654;
295 389,88 грн - із земельного податку з фізичних осіб на підставі податкового повідомлення-рішення від 23 квітня 2021 року № 71221-2409-2615; 
25 000,00 грн - з транспортного податку з фізичних осіб на підставі податкового повідомлення-рішення від 13 травня 2021 року № 0051176-2408-2654.
Судовий розгляд встановив, що податкові повідомлення-рішення були направлені контролюючим органом рекомендованими поштовими відправленнями за податковою адресою відповідача.
Зокрема, податкове повідомлення-рішення від 13 травня 2021 року № 0138527-2408-2654 вручено 04 червня 2021 року; податкове повідомлення-рішення від 23 квітня 2021 року № 71221-2409-2615 вручено 05 травня 2021 року; податкове повідомлення-рішення від 13 травня 2021 року № 0051176-2408-2654 вручено 07 червня 2021 року.
У зв`язку з несплатою узгоджених грошових зобов`язань ГУ ДПС у м. Києві сформувало податкову вимогу форми «Ф» від 07 липня 2021 року № 0047821-1306-2654, яку направило відповідачу за його податковою адресою. Податкову вимогу вручено 14 вересня 2021 року.
Податкові повідомлення-рішення та податкова вимога в адміністративному чи судовому порядку не оскаржувались. Доказів сплати податкового боргу відповідач не надав.
Суд апеляційної інстанції також установив, що у матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідачем контролюючого органу про зміну податкової адреси в порядку, визначеному статтею 66 ПК України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд зазначає таке. 
За змістом підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.
Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Пунктом 38.1 статті 38 ПК України передбачено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Пунктом 42.5 статті 42 ПК України передбачено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
За змістом пункту 45.1 статті 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Згідно з пунктом 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Пунктом 58.3 статті 58 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Пунктом 59.3 статті 59 ПК України встановлено, що податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення податкового боргу та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Згідно з пунктом 87.11 статті 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Згідно з підпунктом 267.8.1 пункту 267.8 статті 267 ПК України транспортний податок сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до пункту 287.5 статті 287 ПК України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
За змістом пункту 105 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, одержання реєстрованого поштового відправлення здійснюється за умови пред`явлення документів, що посвідчують особу чи її спеціальний статус, визначених законодавством. У разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис у книзі або на окремому аркуші встановленого зразка.
Відповідно до пункту 106 Правил надання послуг поштового зв`язку під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.
Предметом спору у цій справі є наявність правових підстав для стягнення з фізичної особи податкового боргу в сумі 501 969,73 грн.
У справах за позовами контролюючих органів про стягнення податкового боргу встановленню та оцінці підлягають, зокрема, обставини щодо виникнення грошового зобов`язання, його узгодження, несплати у визначений законом строк, набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, направлення платнику податкової вимоги та дотримання контролюючим органом передбаченого законом порядку звернення до суду.
Водночас у межах спору про стягнення податкового боргу суд не здійснює перевірку правомірності податкових повідомлень-рішень як актів індивідуальної дії, якщо такі рішення не були оскаржені платником податків у встановленому законом порядку та набули статусу узгоджених. Аналіз правомірності визначення контролюючим органом грошових зобов`язань здійснюється у провадженні за позовом платника податків про оскарження відповідного податкового повідомлення-рішення.
Подібний підхід Верховний Суд застосовував у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 2340/4023/18, від 12 липня 2022 року у справі № 160/7345/20, від 21 травня 2024 року у справі № 160/15166/22.
Щодо посилання на неналежне вручення податкових повідомлень-рішень і податкової вимоги Суд зазначає таке. 
Ключовим аргументом касаційної скарги є твердження відповідача про те, що податкові повідомлення-рішення та податкова вимога не були йому належним чином вручені, а тому визначені контролюючим органом грошові зобов`язання не набули статусу узгоджених.
Верховний Суд не погоджується з цим доводом.
ПК України пов`язує належність листування контролюючого органу з платником податків саме з податковою адресою платника податків. Для фізичної особи такою адресою є місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Отже, для цілей податкового адміністрування вирішальним є не будь-яка адреса фактичного перебування особи, зазначена в інших документах, а саме податкова адреса, яка міститься в облікових даних контролюючого органу, доки така адреса не змінена у встановленому законом порядку.
Суд апеляційної інстанції встановив, що на час формування і направлення спірних податкових повідомлень-рішень і податкової вимоги податковою адресою відповідача за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків була адреса, на яку контролюючий орган направляв відповідну кореспонденцію.
Водночас відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що повідомив контролюючий орган про зміну своєї податкової адреси у порядку, визначеному статтею 66 ПК України.
Посилання відповідача на рішення Ради національної безпеки і оборони України, укази Президента України, ухвали суду у кримінальному провадженні та матеріали контролю за виконанням домашнього арешту не спростовують висновку апеляційного суду про правомірність направлення контролюючим органом податкових повідомлень-рішень і податкової вимоги саме за податковою адресою платника податків.
Такі документи можуть підтверджувати адресу фактичного перебування або адресу, яка зазначалася в інших правовідносинах, однак вони не є доказами зміни податкової адреси в облікових даних контролюючого органу.
Суд апеляційної інстанції також дослідив повідомлення про вручення поштових відправлень та встановив, що податкові повідомлення-рішення і податкова вимога були вручені адресату або його представнику.
Доводи платника про те, що підписи на повідомленнях про вручення візуально не схожі на його підпис, а також про наявність помилки в написанні прізвища, самі по собі не є достатніми для висновку про неналежне вручення відповідних документів.
Загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення інформації, яка дозволяє ідентифікувати особу отримувача. Напис про одержання поштового відправлення, в якому зазначене прізвище адресата або особи, яка отримала відправлення, зазвичай є належним доказом отримання відправлення. Такий висновок ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками поштового зв`язку своїх обов`язків, однак ця презумпція може бути поставлена під сумнів і спростована належними доказами.
Подібний правовий підхід Верховний Суд висловив у постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 640/16786/20 та від 03 травня 2023 року у справі № 580/4989/22.
У цій справі відповідач не надав висновку почеркознавчої експертизи чи інших належних доказів, які б достовірно спростовували факт вручення поштової кореспонденції за податковою адресою або підтверджували фальсифікацію відповідних повідомлень про вручення.
Посилання на те, що за трекінговими номерами Акціонерного товариства «Укрпошта» неможливо відстежити рух поштових відправлень, також не спростовує висновку суду апеляційної інстанції. Неможливість отримати інформацію в автоматизованій системі поштового оператора через сплив тривалого часу не свідчить сама по собі про неналежне направлення або невручення документів, якщо у матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштових відправлень, яким суд апеляційної інстанції надав оцінку.
З огляду на встановлені апеляційним судом обставини Верховний Суд погоджується з висновком про те, що контролюючий орган дотримався порядку направлення відповідачу податкових повідомлень-рішень і податкової вимоги.
Оскільки відповідач не оскаржив податкові повідомлення-рішення в адміністративному чи судовому порядку, а визначені ними суми не сплатив у встановлений законом строк, такі грошові зобов`язання набули статусу узгоджених, а надалі - статусу податкового боргу.
Щодо доводів про застосування до відповідача санкцій, то Суд зазначає таке.
Відповідач стверджує, що застосування до нього персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), зокрема блокування активів і зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань, унеможливлювало сплату податків, а отже є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення податкового боргу.
Верховний Суд відхиляє ці доводи.
Податковий обов`язок є публічно-правовим обов`язком, який випливає зі статті 67 Конституції України та конкретизується нормами ПК України. Сам факт застосування до особи санкцій не припиняє її статусу платника податків, не скасовує податкового обов`язку і не перетворює визначене контролюючим органом та неоскаржене у встановленому порядку грошове зобов`язання на неузгоджене.
На час прийняття спірних податкових повідомлень-рішень ПК України не містив норми, яка забороняла б контролюючому органу визначати грошові зобов`язання особі, до якої застосовано санкції, надсилати такій особі податкові повідомлення-рішення чи податкові вимоги або звертатися до суду з позовом про стягнення податкового боргу.
Відсутність спеціального порядку сплати податків підсанкційними особами у 2021 році не може тлумачитися як звільнення таких осіб від податкового обов`язку або як обмеження повноважень контролюючого органу, прямо передбачених ПК України.
Доводи відповідача фактично стосуються можливих труднощів проведення платежу або розпорядження активами в умовах застосування санкцій. Однак такі обставини не спростовують факту виникнення узгодженого грошового зобов`язання, його несплати у визначений законом строк, направлення податкової вимоги та наявності податкового боргу.
Верховний Суд також враховує, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», на який посилаються учасники справи, набрав чинності після прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. Тому цей Закон не є ретроактивною підставою для оцінки правомірності дій контролюючого органу у 2021 році.
Водночас сам факт подальшого законодавчого врегулювання окремих питань реалізації санкцій у сфері податкових правовідносин не підтверджує довід відповідача про те, що до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» контролюючий орган не мав повноважень визначати податкові зобов`язання підсанкційній особі. Повноваження контролюючого органу щодо визначення грошових зобов`язань, направлення податкових повідомлень-рішень, формування податкової вимоги та звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу випливали безпосередньо з ПК України.
Подальше доповнення Закону України «Про санкції» положенням про те, що санкції не поширюються на сплату податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також на погашення або стягнення податкового боргу, лише підтверджує загальний законодавчий підхід, за яким санкційний статус особи не усуває її податкового обов`язку і не блокує податкове адміністрування.
Отже, застосування до платника податків санкцій саме по собі не є підставою для висновку про неузгодженість грошового зобов`язання, не звільняє платника від податкового обов`язку та не позбавляє контролюючий орган права звернутися до суду з позовом про стягнення податкового боргу.
Щодо презумпції правомірності рішень платника податків Суд зазначає таке. 
Відповідач посилається на підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 ПК України.
Верховний Суд зазначає, що принцип презумпції правомірності рішень платника податків застосовується у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта або норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне або множинне трактування прав та обов`язків платників податків чи контролюючих органів, унаслідок чого є можливість прийняти рішення як на користь платника податків, так і на користь контролюючого органу.
У цій справі відповідач не довів наявності колізії або неоднозначного регулювання щодо обов`язку фізичної особи сплачувати податки, порядку направлення податкових повідомлень-рішень, виникнення податкового боргу чи права контролюючого органу звернутися до суду з позовом про його стягнення.
Аргумент про відсутність спеціального механізму сплати податків підсанкційною особою не є тотожним неоднозначному трактуванню податкової норми. Він стосується можливості фактичного виконання податкового обов`язку в конкретних умовах, але не спростовує самого існування такого обов`язку та не змінює визначений ПК України порядок узгодження грошових зобов`язань.
Тому підстав для застосування у цій справі принципу презумпції правомірності рішень платника податків немає.
Доводи платника про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також не свідчать про незаконність оскаржуваної постанови.
Стягнення податкового боргу є втручанням у майнову сферу особи, однак таке втручання ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету забезпечення надходжень до бюджету та є наслідком невиконання узгодженого податкового обов`язку.
Відповідач не довів, що у цій справі втручання у його майнові права було свавільним або непропорційним. Наявність санкційного статусу не усуває публічного інтересу у стягненні податкового боргу і не звільняє особу від обов`язку довести обставини, які спростовують наявність такого боргу або правомірність звернення контролюючого органу до суду.
Щодо доводів про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, то Суд зазначає таке. 
Частиною першою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Згідно з частиною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Частиною третьою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною першою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до частини другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Частиною третьою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
За змістом пункту 4 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує: для юридичних осіб - ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідач стверджує, що суди попередніх інстанцій розглянули справу за правилами спрощеного позовного провадження, хоча вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Верховний Суд не погоджується з цим доводом.
Пункт 4 частини четвертої статті 12 та пункт 4 частини четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України стосуються спорів щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у визначеній законом сумі.
Предметом цієї справи є не оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, а позов контролюючого органу до фізичної особи про стягнення податкового боргу. Тому наведені відповідачем норми не встановлюють обов`язку розгляду цієї справи виключно за правилами загального позовного провадження.
Водночас пункт 4 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначає категорію справ про стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження. Застосування цієї норми для письмового розгляду без повідомлення учасників справи залежить, зокрема, від розміру відповідної суми.
Перевищення грошового порогу, визначеного пунктом 4 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, означає, що справа не підлягає розгляду саме у спеціальному письмовому порядку, передбаченому цією нормою. Однак це не означає автоматичного обов`язку розглядати таку справу виключно за правилами загального позовного провадження, якщо вона не належить до переліку справ, визначених частиною четвертою статті 12 або частиною четвертою статті 257 цього Кодексу.
Суд першої інстанції дійсно допустив процесуальне порушення, розглянувши справу без належного повідомлення відповідача. Проте суд апеляційної інстанції встановив це порушення, скасував рішення суду першої інстанції на підставі пункту 3 частини третьої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України та ухвалив нову постанову за результатами апеляційного перегляду.
Під час апеляційного розгляду відповідач реалізував право на апеляційне оскарження, подав апеляційну скаргу, доповнення до неї, додаткові пояснення та докази, яким суд апеляційної інстанції надав оцінку.
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що справа мала розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови.
Щодо доводів про неявку представника відповідача в судове засідання апеляційного суду Суд зазначає таке.
Відповідач зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши справу 14 липня 2025 року за відсутності представника відповідача, який не міг з`явитися в судове засідання через зайнятість в інших судових засіданнях.
Верховний Суд відхиляє ці доводи.
Як убачається з матеріалів справи, клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи було направлено засобами поштового зв`язку 09 липня 2025 року.
Водночас до Шостого апеляційного адміністративного суду це клопотання фактично надійшло 15 липня 2025 року, тобто після судового засідання, яке відбулося 14 липня 2025 року, та після ухвалення оскаржуваної постанови. Судді-доповідачу зазначене клопотання передано 16 липня 2025 року.
За таких обставин суд апеляційної інстанції об`єктивно не мав можливості вирішити це клопотання до початку або під час судового засідання 14 липня 2025 року. Тому твердження відповідача про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив або не розглянув клопотання про відкладення розгляду справи, не підтверджується матеріалами справи.
Верховний Суд також враховує, що відповідач реалізував право на подання апеляційної скарги, доповнень до неї, додаткових пояснень і доказів. Суд апеляційної інстанції надав оцінку доводам відповідача щодо адреси направлення податкових повідомлень-рішень і податкової вимоги, підписів у повідомленнях про вручення, перебування під домашнім арештом, застосування санкцій і відсутності, на думку відповідача, механізму сплати податків підсанкційною особою.
Платник не довів, що розгляд справи 14 липня 2025 року за відсутності його представника призвів до неповного встановлення обставин справи або позбавив його можливості викласти правову позицію.
Отже, підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції з мотивів порушення права відповідача на участь у судовому розгляді немає.
Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що рішення суду першої інстанції підлягало скасуванню через розгляд справи за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про її розгляд.
Водночас за результатами апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ГУ ДПС у м. Києві.
Суд апеляційної інстанції встановив, що податкові повідомлення-рішення і податкова вимога були направлені відповідачу за його податковою адресою, відповідач не довів повідомлення контролюючого органу про зміну податкової адреси, відповідні податкові повідомлення-рішення та податкова вимога не були оскаржені у встановленому законом порядку, а визначені ними суми не були сплачені.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновку апеляційного суду про наявність узгодженого податкового боргу. Вони переважно зводяться до незгоди скаржника з оцінкою доказів і встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова