ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/13288/25  Номер провадження 22-ц/814/2810/26 | Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Чумак О.В.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
за участі секретаря Ванди А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 11 березня 2026 року (повний текст рішення складено 20 березня 2026 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся досуду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Позов обґрунтовано тим, щоОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5310137000:19:004:0068, з цільовим призначенням для колективного садівництва, загальною площею 0,0705 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 19.08.2021 року. При набутті права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку паркан між земельною ділянкою з кадастровим номером 5310137000:19:004:0068 (згідно плану розташування земельної ділянки Садівничого товариства «Южний» земельна ділянка № НОМЕР_1 ) та земельною ділянкою з кадастровим номером 5310137000:19:004:0012 (згідно плану розташування земельної ділянки Садівничого товариства «Южний» земельна ділянка № НОМЕР_2 ) вже стояв і садовий будинок на земельній ділянці з кадастровим номером 5310137000:19:004:0012 вже був побудований. 
У кінці квітня 2025 року ОСОБА_1 , з метою замінити спільний паркан, звернувся до сертифікованого інженера землевпорядника для відновлення фактичних межових знаків між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 в натурі на місцевості. Під час виконання вищевказаних робіт спеціалістами було виявлено, що встановлені межі не відповідають фактичному користуванню. Коли почали встановлювати розмітку паркану по встановленим межам, виявилось, що ОСОБА_2 фактично використовує частину земельної ділянки позивача і встановити паркан неможливо, оскільки частина його садового будинку розташована на земельній ділянці позивача. 
ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з вимогою усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, однак сторони не змогли дійти згоди.
Звертає увагу, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровим номером 5310137000:19:004:0012, загальною площею 0,0523 зареєстрував 23.04.2025 року, а садовий будинок загальною площею будівлі 74,6 кв.м.- 27.05.2025 року, тобто вже після виникнення спору між сторонами. При цьому, вважає, що ОСОБА_2 садовий будинок АДРЕСА_4 , побудовано без будь-яких погоджень та дозвільних документів. 
Просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер 5310137000:19:004:0068, з цільовим призначенням для колективного садівництва, загальною площею 0,0705 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом знесення частини самочинно збудованого садового будинку та паркану, що накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 5310137000:19:004:0068; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 11 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеним рішення ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування судом обставин справи. Вважає, що відповідач побудував садовий будинок без будь-яких погоджень та дозвільних документів. Звертає увагу, що рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради № 152 від 14 липня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на реєстрацію на земельній ділянці № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 садового будинку загальною площею 71,1 кв. 1, тоді як відповідачем зареєстровано садовий будинок площею 74,6 кв.м. Технічний паспорт від 09.10.2014 не містить відмітку про самочинно збудований садовий будинок. Крім того, позивач звертався до відповідача з вимогою про позасудове врегулювання спору, а також до Полтавської міської ради з заявою про порушення принципу добросусідства. Тобто позивач неодноразово вживав заходи з метою врегулювання спору між сторонами.
На підтвердження витрат на правничу допомогу до апеляційної скарги додано ордер на надання правничої допомоги, акт приймання-надання виконаних робіт за договором про надання проводової допомоги від 04.04.2025 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. а рішення суду без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
На підтвердження судових витрат до відзиву додано копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 13 травня 2026 року, звіту про виконану роботу від 26 травня 2026 року, квитанції № 13 від 13 травня 2026 року про сплату гонорару у розмірі 10000 грн.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5310137000:19:004:0068, з цільовим призначенням для колективного садівництва, загальною площею 0,0705 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 19.08.2021 року (т.1 а.с. 15-17).
ОСОБА_2 є власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на суміжній земельній ділянці з кадастровим номером 5310137000:19:004:0012, за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.125).
На земельній ділянці з кадастровим номером 5310137000:19:004:0012, загальною площею 0,0523 га, що перебуває у приватній власності ОСОБА_2 , який придбав її за договором купівлі-продажу 29.07.2010 року, був побудований зазначений садовий будинок (т.1, а. с. 171-173).
Право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №134342, виданого 20.12.2010 року Полтавською міською радою, та право власності на садовий будинок зареєстроване в Держаному реєстрі речових прав 23.04.2025 року за №59613068 (т.1 а.с.138,139).
Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на висновок експерта №44, складений 13.06.2025 року на його замовлення судовим експертом Федоровим В.П. 
Відповідно до зазначеного висновку експерта, фактична межа між земельними ділянками кадастровий номер 5310137000:19:004:0068 і кадастровий номер 5310137000:19:004:0012 не відповідає положенню, зафіксованому в державному земельному кадастрі (кадастровим межам) - накладається на земельну ділянку кадастровий номер 5310137000:19:004:0068. По кадастровій межі між земельними ділянками кадастровий номер 5310137000:19:004:0068 і кадастровий номер 5310137000:19:004:0012 розташована капітальна будівля - двоповерховий садовий будинок АДРЕСА_6 , який забудовою накладається на земельну ділянку кадастровий номер 5310137000:19:004:0068 (т.1 а.с.40-47).

У відповідності до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 2 статті 152 ЗК України установлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Частиною 3 статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
За змістом частин першої, другої, четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Згідно з вимогами цивільного законодавства України самочинно збудовані будівлі не є об`єктом цивільних прав, відповідно, не можуть вільно відчужуватися.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено принципи державної реєстрації, відповідно до яких, зокрема речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом; правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.
Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 та 2 статі 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом просив саме усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення частини самочинно збудованого садового будинку.
Тоді як з матеріалів справи вбачається, що спірний об`єкт нерухомого майна не є самочинним будівництвом в розумінні положень ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», що вірно було встановлено судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у разі якщо позивач вважає, що спірний об`єкт нерухомості порушує його права, як власника відповідної земельної ділянки, він має змогу застосувати інший спосіб захисту таких прав, який буде ефективним, зокрема, і шляхом пред`явлення вимог, спрямованих на оспорення права власності відповідача на це нерухоме майно.
У свою чергу, при подачі даного позову право власності відповідача на садовий будинок не оскаржувалося. При цьому сам факт реєстрації права власності на садовий будинок після пред`явленням позивачем претензії не є доказом неправомірних дій відповідача.
Крім того, у пункті 109 постанови від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивачем взагалі не надано доказів технічної можливості демонтажу частини будинку, який належить відповідачу, без пошкодження конструкції будинку у цілому.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками зробленими в оскаржуваному рішенні, щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судового збору не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 
При подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно із частотною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат відповідачем надано копії:
Договору № 68 про надання правничої (правової) допомоги (представництво інтересів у цивільній справі) від 13 травня 2026 року укладеного між адвокатом Дроменко Л.В. та ОСОБА_2 . Відповідно до якого адвокат надає послуги з представництва та захисту інтересів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Розмір гонорару встановлений 10000 грн. Розрахунок в день підписання договору.
Звіту про виконану роботу від 26 травня 2026 року згідно з яким адвокатом надано наступні послуги: консультування клієнта, ознайомлення з апеляційною скаргою, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, подання відзиву на апеляційну скаргу до суду, участь у судовому засіданні, отримання копії постанови суду по справі;
Квитанції № 13 від 13 травня 2026 року про сплату ОСОБА_2 на користь Дроменко Л.В. гонорару у розмірі 10000 грн на підставі договору про надання правничої допомоги № 68 від 13 травня 2026 року.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). 
Згідно із частиною 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зважаючи на наведене, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи обґрунтованих заперечень позивача щодо розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу понесених останнім при розгляді справи апеляційним судом в розмірі 10000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 11 березня 2026 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу понесені останнім при розгляді справи апеляційним судом в розмірі 10000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 17 серпня 2026 року

Головуючий    О.В. Чумак 

Судді    Т.В. Одринська

О.О. Панченко