ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 753/4263/21
провадження № 61-4344св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивачі: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Солом`янська районна у м. Києві державна адміністрація, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року у складі судді Колесника О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Мережко М. В., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року Міністерство оборони України та Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі - Київське КЕУ) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Солом`янська районна у м. Києві державна адміністрація (далі - Солом`янська РДА), в якому просили:
- визнати недійсним ордер на жиле приміщення від 27 лютого 2018 року № 019066 серія Б, виданий Солом`янською РДА, на ім`я ОСОБА_1 з сім`єю із двох осіб, мати - ОСОБА_2 , на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 35,30 кв. м, яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ;
- виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири 
АДРЕСА_2 , з наданням жилого приміщення,
яке вони раніше займали, а саме кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку квартири АДРЕСА_3 .

Позов мотивований тим, що згідно з листом начальника Київського КЕУ від 11 жовтня 2006 року № 303/25/6-1141, адресованого начальнику Будинкоуправління № 12 Київського КЕУ Міністерства оборони України, на виконання протокольного рішення від 07 серпня 2006 року, прийнятого на особистому прийомі громадян з особистих питань першим заступником Міністра оборони України ОСОБА_3 , старшому лейтенанту ОСОБА_1 та його матері на період навчання на курсах із вивчення англійської мови при посольстві Великобританії в Україні запропоновано надати кімнату АДРЕСА_4 .

Будинок АДРЕСА_5 належить до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та відповідно до Акта приймання (передавання) будинків, споруд і територій військового містечка, затвердженого начальником Головного КЕУ Збройних Сил країни від 31 березня 2017 року, перебуває на балансі Будинкоуправління № 1 Київського КЕУ Міністерства оборони України і обліковується в Київському КЕУ.

На підставі листа Київського КЕУ від 21 травня 2008 року № 303/25/6-686 
ОСОБА_1 зареєстровано з 29 травня 2008 року за адресою: 
АДРЕСА_5 . На підставі листа Київського КЕУ від 07 липня 
2008 року № 303/25/6-881 ОСОБА_2 зареєстровано з 12 серпня 2008 року за адресою: 

АДРЕСА_5 , що згідно з довідкою про перевірку житлових умов від 25 жовтня 2017 року, відповідачі проживають у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 . З урахуванням наведеного з 2006 року ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_2 фактично займають та проживають у гуртожитку оборонного відомства за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідно до витягу із протоколу засідання житлової комісії Київського КЕУ від 26 жовтня 2017 року № 8 погоджено надання постійного житла старшому лейтенанту у відставці, що має посвідчення інваліда війни І групи, ОСОБА_1 двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на склад сім`ї 2 особи: він, мати - ОСОБА_2 , із зняттям з квартирного обліку у гарнізоні м. Київ.

Зазначали, що розпорядженням Солом`янської РДА від 23 лютого 2018 року № 120 затверджено список розподілу та надання жилої площі від 01 лютого 2018 року військовослужбовцю гарнізону м. Києва ОСОБА_1 двокімнатної квартири АДРЕСА_7 .

Відповідно до корінця ордера на жиле приміщення від 27 лютого 2018 року № 019066 серія Б, виданого Солом`янською РДА, ОСОБА_1 із сім`єю із двох осіб: він та мати ОСОБА_2 , отримав ордер на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 35,30 кв. м, що складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачі вказували, що відповідно до пункту 5.8 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (далі - Інструкція № 737), чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що військовослужбовець або особа, звільнена з військової служби, та члени їх сімей зобов`язані у двотижневий строк звільнити займане ними жиле приміщення в гуртожитку в разі надання службового жилого приміщення, отримання жилого приміщення для постійного проживання, придбання в межах гарнізону жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї.

Разом із тим, відповідно до Акта від 23 грудня 2020 року проведено перевірку проживаючих у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 та встановлено, що у цій квартирі мешкає ОСОБА_1 згідно з ордером від 27 лютого 2018 року № 019066 серія Б. Також встановлено, що за цією адресою ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_4 не зареєстровані, а мати мешкає у гуртожитку у кімнаті АДРЕСА_4 .

Згідно з Актом від 24 грудня 2020 року проведено перевірку проживаючих 
у гуртожитку у кімнаті АДРЕСА_4 
та встановлено, що у цій кімнаті мешкає ОСОБА_2 , 1949 року народження, яка була заселена разом із сином ОСОБА_1 .

Позивачі зазначали, що отримання жилого приміщення для постійного проживання є безумовною підставою виникнення у відповідачів обов`язку звільнити займане ними жиле приміщення в гуртожитку, яке відповідачі ігнорують та не виконують.
Відповідачі не виконали свого обов`язку звільнити займане ними жиле приміщення в гуртожитку та продовжують незаконно його займати всупереч своєму обов`язку негайного звільнення після фактичного отримання постійного житла з фонду Міністерства оборони України. Київське КЕУ звернулося до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про виселення ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_2 з гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , але рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

У порушення пункту 64 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP відповідачі не надали письмового зобов`язання звільнити кімнату у гуртожитку у зв`язку з отриманням спірної квартири для постійного проживання. Відтак, надання жилого приміщення для постійного проживання та видача ордера сім`ї ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог житлового законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 20 лютого 2023 року відмовив у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним ордеру, суд першої інстанції керувався тим, що вимога про надання письмового зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення відноситься до повноважень державного органу та їх посадових осіб, які погоджують та приймають рішення про надання постійного житла військовослужбовцю та членам його родини. Саме вони повинні були вимагати у відповідача ОСОБА_1 вказане письмове зобов`язання, а він - виконати його. Однак представник позивачів не надала суду доказів, що посадові особи позивачів вимагали від відповідача ОСОБА_1 при отриманні постійного житла написання і надання письмового зобов`язання на виселення з гуртожитку його і його матері, а останній від запропонованого свідомо ухилився або не виконав з будь-яких інших підстав. При цьому Солом`янська РДА за наявності всіх необхідних документів видала ОСОБА_1 спірний ордер на зайняття вказаного жилого приміщення. 

Місцевий суд зазначив, що відсутність вимоги посадових осіб позивачів до відповідача про надання письмового зобов`язання і з цього приводу ненадання відповідачем такого документа, не є підставами для настання інших випадків порушення порядку і умов надання жилих приміщень. 

Позовну вимогу про виселення відповідачів суд першої інстанції залишив без задоволення з тих підстав, що така є похідною від вимог щодо визнання недійсним ордер на жиле приміщення, яка залишена без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 25 січня 2024 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року скасував у частині вирішення вимоги про визнання ордеру недійсним та в цій частині ухвалив нове судове рішення.

Визнав недійсним ордер на жиле приміщення від 27 лютого 2018 року № 019066 серія Б, виданий Солом`янською РДА на ім`я ОСОБА_1 з сім`єю із двох осіб, мати - ОСОБА_2 , на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 35,30 кв. м, яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року залишив без змін.

Визнаючи недійсним ордер, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ордер 
на вселення у квартиру АДРЕСА_2 в порушення порядку і умов надання жилих приміщень видано за відсутності зобов`язання відповідачів звільнити займане приміщення, яке відповідачами 
не звільнено та в якому відповідачі продовжують перебувати на реєстраційному обліку, що є підставою для визнання ордеру недійсним згідно із статтею 59 ЖК України.

Апеляційний суд не вбачав підстав для задоволення вимог позову у частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 з наданням жилого приміщення, яке вони раніше займали, а саме кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку квартири АДРЕСА_3 , оскільки з матеріалів справи убачається, що відповідачі не звільнили та користуються кімнатою у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 . Крім цього, факт проживання відповідачів у гуртожитку встановлений Київським апеляційним судом у справі № 761/7028/19.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

21 березня 2024 року Київське квартирно-експлуатаційне управління засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою
на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року
та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року у цій справі,
у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про виселення та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї вимоги, а постанову апеляційного суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання ордеру недійсним залишити без змін.
Заявник вказує, що отримання жилого приміщення для постійного проживання 
є безумовною підставою виникнення у відповідачів обов`язку звільнити займане приміщення в гуртожитку, яке відповідачі ігнорують та не виконують, що підтверджується актами перевірки від 23 грудня 2020 року та 24 грудня 2020 року, яким суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки.

Відповідачі не виконали свого обов`язку звільнити займане жиле приміщення в гуртожитку та паралельно продовжують незаконно його займати всупереч своєму обов`язку його негайного звільнення після фактичного отримання постійного житла з фонду Міністерства оборони України. Наведене свідчить про наявність правових підстав про визнання ордеру на спірну квартиру АДРЕСА_8 недійсним та застосування наслідків статті 117 ЖК України, а саме виселення мешканців із спірної квартири з наданням іншого жилого приміщення, яке вони займали.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2024 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи 
№ 753/4263/21 у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 04 червня 2026 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням заступника Міністра оборони України від 06 грудня 2016 року № 303/4/446 погоджено розглянути питання забезпечення ОСОБА_1 двокімнатною квартирою для постійного проживання після надходження на розподіл до гарнізону м. Київ житла на АДРЕСА_9 (а. с. 53-54).

Із змісту листа заступника Міністра оборони України убачається, що рішенням Міністра оборони України від 19 серпня 2017 року № 12485/з/2, запропоновано розподілити сім`ї інваліда війни І групи ОСОБА_1 - двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_2 (на 3-му поверсі) (а. с. 57-58).

Відповідно до довідки про перевірку житлових умов від 25 жовтня 2017 року, відповідачі проживають у гуртожитку за адресою: 
АДРЕСА_6 (а. с. 49).

За витягом із протоколу засідання житлової комісії Київського КЕУ від 26 жовтня 2017 року № 8 погоджено надання постійного житла старшому лейтенанту у відставці, що має посвідчення інваліда війни І групи, ОСОБА_1 постійної двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на склад сім`ї дві особи: він, мати ОСОБА_2 , 1949 року народження, зі зняттям з квартирного обліку у гарнізоні м. Київ (а. с. 48).

Відповідно до витягу із розпорядження Солом`янської РДА 120 від 23 лютого 2018 року № 120, затверджено список розподілу та надання житлової площі від 01 лютого 2018 року військовослужбовцю гарнізону м. Києва ОСОБА_1 двокімнатної квартири АДРЕСА_7 , на родину з двох осіб: він, мати ОСОБА_2 , із зняттям з квартирного обліку. Відповідно до тексту цього розпорядження ОСОБА_1 , військовослужбовець у відставці, на квартирному обліку перебуває з 2005 року на загальних підставах, із 2006 року в пільгових списках позачергового отримання житлової площі по категорії «інваліди війни 1 групи», проживає в гуртожитку на АДРЕСА_5 родиною з двох осіб (він, мати) (а. с. 20).

Відповідно до даних корінця ордера на жиле приміщення від 27 лютого 
2018 року № 019066 серія Б, виданого Солом`янською РДА, ОСОБА_1 із сім`єю із двох осіб, а саме з матір`ю ОСОБА_2 , отримали ордер на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 35,30 кв. м, яке складається із двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 27).

З листа ТОВ «Київські енергетичні послуги» установлено, що за адресою: 
АДРЕСА_1 , з 01 січня 2019 року відкрито особовий рахунок на ОСОБА_1 (а. с. 40-41).

З листа директора ТОВ «Форвард Київ-сервіс 09» від 18 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг утримання будинку та прибудинкової території житлового будинку на АДРЕСА_10 № 18/27а-1 від 07 березня 2018 року (а. с. 39).

Згідно з довідкою від 10 лютого 2021 року № 55, виданою начальником підприємства (будинкоуправління) Будинкоуправління № 1 Київського КЕУ Міністерства оборони України, за адресою: АДРЕСА_6 , нарахування за житлово-комунальні послуги ведеться на 2 особи - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Станом на 01 січня 2021 року борг за спожиті житлово-комунальні послуги відсутній. Сплата проводиться щомісячно (а. с. 45).

Квартира АДРЕСА_2 належить Міністерству оборони України (а. с. 46-47).

З даних паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , установлено, що адреса зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 така: АДРЕСА_5 (а. с. 28-31). З даних паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_2 , встановлено, що адреса зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 така: АДРЕСА_5 (а. с. 33-37).

Згідно з даними Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 26 вересня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 199-200).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 
2020 року (справа № 761/7028/19), у задоволенні позову Київського КЕУ, Будинкоуправління № 1 Київського КЕУ Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку, а саме з кімнати АДРЕСА_4 , - відмовлено. Відмовляючи у виселенні відповідачів із гуртожитку, суд вказав на відсутність доказів того, що відповідачі вселилися до квартири 
АДРЕСА_2 , здали ордер до житлово-експлуатаційній організації, а також того факту, що відповідачі продовжують перебувати на реєстраційному обліку та проживають у гуртожитку.

Апеляційним судом, установлено, що відповідачі дотепер перебувають на реєстраційному обліку в гуртожитку за адресою АДРЕСА_5 , докази звільнення цього приміщення відсутні. Відповідачі письмового зобов`язання на звільнення займаного приміщення в гуртожитку не надавали. Відсутність зобов`язання осіб, щодо яких приймалося рішення про надання жилого приміщення, звільнити займане приміщення є перешкодою для видачі ордера і може бути підставою для перегляду рішення про надання квартири.

Одер на вселення у квартиру АДРЕСА_2 у порушення порядку і умов надання жилих приміщень видано за відсутності зобов`язання відповідачів звільнити займане приміщення, яке відповідачами не звільнено та в якому відповідачі продовжують перебувати на реєстраційному обліку, що є підставою для визнання ордеру недійсним відповідно до статті 59 ЖК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частини перша, друга статті 400 ЦПК України визначають, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Визначаючи межі розгляду справи Верховним Судом колегія судів зазначає, що доводи та вимоги касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження зводяться до незгоди із рішенням суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу положень статті 400 ЦПК України касаційному перегляду не підлягають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає з огляду на таке.

Спір у цій справі виник внаслідок того, що члени сім`ї ОСОБА_1 , який отримав службове жиле приміщення, не звільнили кімнату у гуртожитку, а сам ОСОБА_1 продовжує проживати у вказаному жилому приміщенні.

Відповідно до даних корінця ордера на жиле приміщення від 27 лютого 
2018 року № 019066 серія Б, виданого Солом`янською РДА, ОСОБА_1 із сім`єю із двох осіб, а саме з матір`ю - ОСОБА_2 , отримали ордер на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 35,30 кв. м, яке складається із двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що відповідачі кімнату 1 у гуртожитку не звільнили, Київське КЕУ, Будинкоуправління № НОМЕР_1 Київського ЕУ Міністерства оборони України вперше звернулися з позовом до суду про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з гуртожитку, а саме з кімнати № НОМЕР_1 , квартири АДРЕСА_3 , без надання іншого житла. Позов був мотивований, зокрема, тим, що станом на день звернення до суду з позовом в кімнаті АДРЕСА_11 гуртожитку проживають ОСОБА_5 та його мати ОСОБА_2 , які безпідставно користуються зазначеною кімнатою, оскільки вказану кімнату було надано старшому лейтенанту ОСОБА_1 та його матері на період навчання на курсах із вивчення англійської мови при посольстві Великобританії в Україні.

У справі № 761/7028/19 рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 03 червня 2021 року (провадження № 61-15719св20) у задоволенні позову Київського КЕУ, Будинкоуправління № 1 Київського КЕУ Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку, а саме з кімнати АДРЕСА_4 , - відмовлено.

Суди відмовили у позові з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі використали своє право на вселення до квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 .  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровані та проживають у кімнаті АДРЕСА_11 . Разом із тим, доказів, зокрема відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, які б підтверджували наявність у відповідачів права власності на будь-яке житло, матеріали справи не містять. Матеріали справи також не містять доказів, які свідчать, що відповідачі використали своє право на вселення в надане їм постійне житло, немає доказів того, що ордер був зданий до житлово-експлуатаційної організації, а також, що у паспортах відповідачів наявна відмітка про виписку з попереднього місця проживання.

Надалі позивач звернувся з цим позовом, в якому, зокрема, просив виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири 
АДРЕСА_2 , з наданням житлового приміщення,
яке вони раніше займали, а саме кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку квартири
АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині виселення відповідачів, керувався тим, що відповідачі не звільнили та користуються кімнатою у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , що встановлено Київським апеляційним судом у справі № 761/7028/19.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі 
№ 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки узгоджуються з висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, взявши до уваги обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року 
у справі № 761/7028/19, не надав оцінки тому, що до позову додано акт від 23 грудня 2020 року про проведення перевірки проживаючих у двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , та акт від 24 грудня 2020 року про проведення перевірки проживаючих у гуртожитку у кімнаті АДРЕСА_4 . Вказані докази не могли бути оцінені у справі № 761/7028/19, оскільки не існували станом на дату ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 

За таких обставин преюдиційні факти, встановлені у справі № 761/7028/19, у справі, яка переглядається, не мають правового значення, а тому у цій справі апеляційний суд повинен оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надати оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивувавши відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша, друга, третя статті 89 ЦПК України), врахувавши, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Отже, враховуючи, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зважаючи на обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, постанова Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

У контексті цієї справи суду апеляційної інстанції при вирішенні питання про виселення відповідачів слід врахувати, що апеляційним судом ордер на жиле приміщення вже визнаний недійсним, надати належну оцінку законності зайняття відповідачами жилого приміщення, врахувати положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також щодо втручання держави у право на повагу до приватного та сімейного життя, до житла та кореспонденції, що передбачено статтею 8 Конвенції, надати належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За вимогами пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції частина четверта статті 411 ЦПК України).

Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, постанова апеляційного суду скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 , скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович