Номер провадження: 22-ц/813/3668/26 
Справа № 507/2531/24
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник Савицький Андрій Якович, на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Любашівська селищна рада Подільського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому в обґрунтування своїх вимог вказував, що він є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0783 га, цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5123355100:02:002:0366. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі земельного кадастру про право власності та речових прав на земельну ділянку 31 жовтня 2018 року. По сусідству, за адресою АДРЕСА_1 знаходиться домоволодіння, яке належить ОСОБА_2 .
У 2018 році було підписано акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, проте у вересні 2024 року відповідач самовільно зайняла частину його земельної ділянки, встановивши сітку.
Таким чином, відповідач незаконно використовує частину його земельної ділянки та перешкоджає користуватися його власністю, у добровільному порядку відповідач відмовляється звільнити його частину земельної ділянки та відновити межові знаки, встановлені згідно акту у 2018 році.
07 вересня 2024 року інженером ПП «Мередіан» Маркасовим Д.М. у його присутності було проведено обстеження і встановлено, що межі його земельної ділянки не відповідають поворотним точкам земельної за кадастровим номером 5123355100:02:002:0366, а саме точка 9 зміщена від металевого паркану (металевої сітки) на 0,88 м в сторону суміжного користувача, тобто в сторону позивача. Інші поворотні точки відповідають межам його земельної ділянки. Суміжний користувач – чоловік відповідача по справі, був попереджений та при виконанні роботи був відсутній.
Межі його земельної ділянки були встановленні у 2018 році, проте відповідач незаконно використовує його земельну ділянку, чим перешкоджає йому користуватися його власним майном.
За таких обставин, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0783 га, кадастровий номер 5123355100:02:002:0366, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, шляхом усунення сітки між земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 та земельною ділянкою, що належить ОСОБА_2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення межових знаків та звільнення частини його земельної ділянки.
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 05 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Любашівська селищна рада Подільського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що доводи суду 1 інстанції не є обґрунтованими та свідчать, що судом першої інстанції не було належним чином та у повній мірі досліджено надані позивачем пояснення та докази.
В апеляційній сказі зокрема зазначено:
По-перше, представником відповідача, адвокатом Світланою Жмурко було вказано, що на той час, коли відповідач придбала будинок, межа була встановлена і сторонами у судовому засіданні нібито визнавався той факт, що межу ніхто не переносив, що не відповідає дійсності, адже, згідно договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності від 28 січня 1958 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Любашівської райради №123 було виділено вказану земельну ділянку для будівництва житлового будинку, площею лише 658кв.м. Тобто, присутня суттєва відмінність у розмірах земельної ділянки станом на набуття відповідачем її на право власності. До того ж, жодних рішень Любашівської селищної ради щодо цього немає та відповідачем не було надано доказів на підтвердження вищевикладеного.
По-друге, на заперечення доводів того, що сторонами не заперечувався той факт, що межу ніхто не переносив - зауважує, що в 2007 році Позивач звернувся до Любашівської селищної ради щодо невідповідності встановленої межі. 3 відповіді Любашівської селищної ради вбачається, що в результаті обміру земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні Позивача за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено, що розміри трьох сторін відповідають даним технічного паспорту, а сторона вздовж вулиці має розмір 15 м 30 см., тоді як по технічному паспорту повинна бути 16.10 см. Позивач має право претендувати до сусіда - ОСОБА_2 на встановлення межі згідно технічного паспорту.
По-третє, у 2018 році був підписаний Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від Любашівської селищної ради Любашівського району Одеської області, в якому йдеться, що всі користувачі суміжних земельних ділянок не мають ніяких претензій до існуючих меж. Таким чином, відповідач не заперечував, що межі земельної ділянки за кадастровим №5123355100:02:002:0366, яка знаходиться в АДРЕСА_1 - в межах території Любашівської селищної ради Любашівського району Одеської області, площею 0,0783 га наданої власнику земельної ділянки ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 9 шт. Натомість, в Акті прийому-передачі межових знаків на зберігання від вересня 2024 року підтверджено, що межі не відповідають поворотним точкам земельної ділянки за кадастровим номером 5123355100:02:002:0366, а саме точка 9 зміщена від сталевого паркану (металевої сітки) на 0,88 м. в сторону суміжного землекористувача.
Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема, не встановлено об`єктивної істини у справі. Оскільки, не було всебічно та у повній мірі надано оцінку доказам, не з`ясовано обставини справи, в точу числі не призначено судову (земельно-технічну) експертизу, не витребувано докази, які б підтверджували або спростовували доводи позивача. Вказане суперечить нормам статті 89 ЦПК України.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, на 02.06.2026 року на 15:00 год. ОСОБА_2 та її адвокат Жмурко Світлана Леонідівна,представник Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області не з`явилися, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Присутній в судовому засіданні представник  ОСОБА_1 адвокат Савицький Андрій Якович не заперечував проти розгляду справи за фактичної явки.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Любашівська селищна рада Подільського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ширина земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні відповідача збільшилася за рахунок земельної ділянки , яка належить позивачу, адже ширина земельної ділянки , яка знаходиться в користуванні відповідача згідно технічного паспорту була 18,60 м, а згідно замірів ПП «Мередіан» в 2024 році становить - 18,52 м. До справи позивачем не долучено висновок земельно-технічної експертизи з питань фактичного розташування огорожі щодо земельних ділянок сторін, складений на підставі положень ст.106 ЦПК України, тоді як позивачу пропонувалося розглянути в судовому засіданні питання щодо призначення такої експертизи.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0783 га, цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5123355100:02:002:0366, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано 31 жовтня 2018 р (а.с.17).
Також на праві приватної власності позивачу належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який він придбав відповідно до договору купівлі-продажу 14 серпня1992 (а.с.119)
Відповідачу ОСОБА_2 належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який вона придбала у ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 12 грудня 2001 року (а.с.66). В договорі зазначено, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 667 кв.м.
Рішенням № 408 від 06 листопада 2001 року за домоволодінням, яке належало ОСОБА_4 , що розташоване адресою: АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку площею 667 кв.м (а.с.67)
Із схематичного плану, який наявний в технічному паспорті на житловий будинок, що належить ОСОБА_2 та розташований за адресою АДРЕСА_1 від 24 жовтня 2001 року, вбачається, що проводилися заміри земельної ділянки та ширина від дороги складала 18,60 м. (а.с.56)
Із технічного паспорту на житловий будинок, що належить ОСОБА_1 та розташований за адресою АДРЕСА_1 , від 18 лютого 1976 року (план схематичний), вбачається, що проводилися заміри земельної ділянки та ширина від дороги складала 16.10 м. (а.с.110)
Із листа ПП «Мередіан» № 14 від 23 грудня 2024 року, який адресовано ОСОБА_2 вбачається, що ПП «Мередіан» розробляє технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою АДРЕСА_1 . 17 грудня 2024 року було здійснено геодезичні вимірювання в межах земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що перебувають у власності відповідача. На стадії обробки геодезичних вимірювань виявлено, що частина земельної ділянки перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером 5123355100:02:002:0366 на площі 14 кв. м. (а. с. 52). Із плану меж земельних ділянок вбачається, що накладення земельних ділянок, становить 1 метр від дороги, при цьому ширина земельної ділянки, яка належать позивачу 16,10 м, а земельна ділянка, яка знаходиться у користуванні позивача 18,52 м. (а. с. 53).
Із акту-приймання передачі межових знаків на зберігання від 07 вересня 2024 року, який складено інженером ПП «Мередіан», вбачається при проведенні обстеження встановлено, що межі не відповідають поворотним точкам земельної ділянки з кадастровим номером 5123355100:02:002:0366, а саме точка 9 зміщена від металевого паркану на 0,88 в сторону суміжного користувача (а. с. 21).
В судовому засіданні позивач зазначив, що у відповідача збільшилася земельна ділянка на 14 кв. м, а подальшому уточнив, що на 9 кв. м. за рахунок його земельної ділянки.
Колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Тобто об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Згідно зі статтями 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок повинні дотримуватися правил добросусідства та не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Згідно з частинами першою, другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.
Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.
Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 467/1496/16-ц (провадження № 61-12820св19) вказано, що «позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача».
У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15 (провадження № 61-1897св20) зазначено, що «підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей».
У справі, що переглядається встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0783 га, цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5123355100:02:002:0366, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано 31 жовтня 2018 року.
Також на праві приватної власності позивачу належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який він придбав відповідно до договору купівлі-продажу 14 серпня1992 року.
Відповідачу ОСОБА_2 належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який вона придбала у ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 12 грудня 2001 року. В договорі зазначено, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 667 кв. м.
Рішенням № 408 від 06 листопада 2001 року за домоволодінням, яке належало ОСОБА_4 , що розташоване адресою: АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку площею 667 кв. м.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що у 2018 році було підписано акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, проте у вересні 2024 року відповідач самовільно зайняла частину його земельної ділянки, встановивши сітку. Таким чином, відповідач незаконно використовує частину його земельної ділянки та перешкоджає користуватися його власністю, у добровільному порядку відповідач відмовляється звільнити його частину земельної ділянки та відновити межові знаки, встановлені згідно акту у 2018 році.
На підтвердження своїх вимог, ОСОБА_1 в якості доказу посилається на акт-приймання передачі межових знаків на зберігання від 07 вересня 2024 року, який складено інженером ПП «Мередіан», згідно якого вбачається, що при проведенні обстеження встановлено, що межі не відповідають поворотним точкам земельної ділянки з кадастровим номером 5123355100:02:002:0366, а саме точка 9 зміщена від металевого паркану на 0,88 в сторону суміжного користувача (а.с.21).
В свою чергу, ОСОБА_2 було долучено до матеріалів справи, лист ПП «Мередіан» № 14 від 23 грудня 2024 року, який адресовано останньому згідно якого вбачається, що ПП «Мередіан» здійснено геодезичні вимірювання в межах земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що перебувають у власності відповідача. На стадії обробки геодезичних вимірювань виявлено, що частина земельної ділянки перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером 5123355100:02:002:0366 на площі 14 кв. м. Із плану меж земельних ділянок вбачається, що накладення земельних ділянок, становить 1 метр від дороги, при цьому ширина земельної ділянки, яка належать позивачу 16,10 м, а земельна ділянка, яка знаходиться у користуванні позивача 18,52 м.
При цьому, допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_5 в якості спеціаліста пояснив, що ПП «Мередіан» в 2018 році розробляв технічну документацію із землеустрою за замовленням ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , межі були встановленні відповідно до технічної документації, а не по фактичному використанню земельної ділянки.
Тобто, з наведених доказів наданих сторонами та фактично встановлених обставин слідує, що не є можливим встановити, що ширина земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні відповідача збільшилася за рахунок земельної ділянки, яка належить позивачу, адже ширина земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні відповідача згідно технічного паспорту була 18,60 м, а згідно замірів ПП «Мередіан» в 2024 році становить - 18,52 м.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо; технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.
Землеустрій забезпечує, зокрема, отримання інформації щодо кількості та якості земель, їхнього стану та інших даних, необхідних для ведення державного земельного кадастру, моніторингу земель, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель (стаття 2 Закону України «Про землеустрій»).
За змістом приписів статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу).
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає:
а) завдання на складання технічної документації із землеустрою;
б) пояснювальну записку;
в) матеріали топографо-геодезичних робіт;
г) кадастровий план земельної ділянки;
ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки;
д) відомості про встановлені межові знаки.
Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок), передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі (пункт 112 Порядку).
Отже, встановлення, зокрема, межових знаків земельної ділянки відбувається під час виготовлення технічної документації з землеустрою безпосередньо на місцевості, де знаходиться земельна ділянка.
Згідно зі змістом пункту 6 Розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основними завданнями земельно-технічної експертизи є, зокрема, визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки. Одним з орієнтованих вирішуваних питань, які ставляться на вирішення зазначеної експертизи, є встановлення факту порушення меж (або накладання) земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.
Зазначені питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних. Для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. У разі неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи результати таких робіт повинні бути надані на дослідження органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).
Отже, питання, пов`язані з перевіркою обставин на предмет перетину земельних ділянок згідно з відомостями земельного кадастру віднесено законодавцем до компетенції відповідальних осіб, уповноважених на проведення судової земельно-технічної експертизи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц зазначила, що для підтвердження факту порушення прав позивача мають бути надані належні та допустимі докази, які беззаперечно вказували б, яка саме земельна ділянка перебувала у його власності, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.
Разом з тим, ОСОБА_1 в суді першої інстанції не скористався своїм правом на ініціювання питання щодо призначення земельно-технічної експертизи з питань фактичного розташування огорожі щодо земельних ділянок сторін, хоча таке право йому роз`яснювалось в судовому засіданні щодо призначення такої експертизи.
Також до позову, позивачем не було долучено власно виготовлений висновок, складений на підставі положень ст.106 ЦПК України.
06.02.2026 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання від представника  ОСОБА_1 адвоката Савицького Андрія Яковича про призначення судової експертизи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 червня 2026 року у задоволенні клопотання представника  ОСОБА_1 адвоката Савицького Андрія Яковича про призначення судової експертизи було відмовлено. 
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Апеляційний суд встановив, а також аналіз матеріалів справи свідчить, що клопотання про призначення судової технічної експертизи позивач у суді першої інстанції не заявляла. Сторона позивача указаного у судовому засідання в апеляційному суді указаного також не заперечувала.
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18), від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18)».
Таким чином, аналіз матеріалів справи свідчить, що вирішення питання про призначення експертизи сторона відповідача у суді першої інстанції не ініціював, звертаючись до суду апеляційної інстанції з відповідним клопотанням, доказів поважності причин неподання зазначеного клопотання у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього та наявності виняткових обставин щодо подання нових доказів у суді апеляційної інстанції, не навів. 
Отже, апеляційний суд переглядаючи оскаржуване рішення діє у відповідності до вимогам статті 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Виходячи із з`ясованих обставин не подання висновку експертизи в суді першої інстанції та не наведення поважних причин неподання такого доказу в суді першої інстанції, у колегії суддів відсутні підстави для прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду рішення у справі. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не ставилося питання стосовно призначення земельної експертизи для встановлення факту використання відповідачем частини спірної земельної ділянки, доказів того, що зміщення меж земельної ділянки з кадастровим номером 5123355100:02:002:0366 відбулося саме внаслідок неправомірний дій відповідача суду не надано.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц).
Беручи до уваги вищенаведений висновок Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, апеляційний суд роз`яснює, що позивач не позбавлено права на повторне звернення до суду у разі триваючого правопорушення з метою захисту свої прав.
Інші доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з остаточним висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду - без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.07.2026 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова