Номер провадження: 22-ц/813/5464/26 
Справа № 507/1923/25
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2026 року, постановленого під головуванням судді Дармакуки Т.П., повний текст судового рішення складений 28 січня 2026 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «Тарсім», третьої особи: Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області про розірвання договору оренди землі та скасування державної реєстрації іншого речового права, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фермерського господарства «Тарсім» (далі ФГ «Тарсім»), третьої особи: Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області про розірвання договору оренди землі та скасування державної реєстрації іншого речового права, в якому просив:
- розірвати договір оренди землі № б/н від 26 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ФГ «Тарсім» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5123381400:01:004:0389;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про інше речове право № 47592782 від 10 серпня 2022 року про державну реєстрацію права оренди ФГ «Тарсім»;
- стягнути судові витрати у розмірі 3633,60 грн.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 , зазначав, що на підставі рішення Зеленогірської селищної ради № 1066-VІІІ від 15.12.2021 року він є власником земельної ділянки площею 2,0525 га з кадастровим номером 5123381400:01:004:0389, яка розташована на території Одеської області, Подільського району, Зеленегірської територіальної громади (колишня адреса Одеська область, Любашівський район, Гвоздавська сільська рада).
11 серпня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо що стосовно його земельної ділянки є запис про речове право № 47592782 від 10 серпня 2022 року. Підставою для цього запису зазначено договір оренди землі б/н від 26 червня 2022 року, укладений між ним та ФГ «Тарсім», строком на 49 років.
Позивач зазначав, що зазначений договір він не бачив та не підписував, крім того за весь час з моменту підробленого договору оренди відповідач жодного разу не здійснив оплату орендної плати за 2022, 2023, та 2024 роки, що свідчить про повне невиконання умов договору, а тому наявні підстави для розірвання договору оренди землі.
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне, об`єктивне та всебічне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не були спростовані докази сплати орендної плати надані відповідачем та суд безпідставно послався на неофіційні рукописні «відомості розрахунку за оренду землі у 2022-2024 роках», оскільки надані відповідачем «відомості» є недопустимими доказами, відповідно до ст.ст. 77, 78, 89 ЦПК України.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судове засідання призначене на 28 липня 2026 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 116, 117, 120-122).
До суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 123-124).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,0525 га, кадастровий номер 5123381400:01:01:004:0389, розташованої на території Гвоздавської сільської ради Одеської області.
Також ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,0524 га, кадастровий номер 5123381400:01:01:004:0390.
Із договору, наданим відповідачем, вбачається, що 26 червня 2022 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем – ФГ «Тарсім» укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,0525 га, кадастровий номер 5123381400:01:01:004:0389, договір укладено строком на 49 років (а.с. 41).
За змістом п. 4.1 зазначеного договору, орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі, у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до п. 2.4 договору оренди земельної ділянки, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 63662 грн. 39 коп. Орендна плата у грошовій формі може виплачуватися за вибором Оредаря, через касу Орендаря готівкою; шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок, який відкритий на ім`я Орендодавця або його законного представника; за реквізитами, зазначеними у відповідні заяві Орендодавця; поштовим переказом (п. 4.2 договору) (а.с. 41-47).
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заявлених позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюється договором.
Згідно статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким Орендодавець зобов`язаний за плату передати Орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а Орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форми платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата за землю це платіж, який Орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які становляться відповідно до Податкового кодексу України).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Орендна плата справляється у грошовій формі.
За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.
Відповідно до статті 25 ЗУ «Про оренду землі» Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонам обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,0525 га, кадастровий номер 5123381400:01:01:004:0389, яка перебуває у оренді ФГ «Тарсім» на підставі договору оренди землі від 26 червня 2022 року, крім того ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,0524 га, кадастровий номер 5123381400:01:01:004:0390.
За змістом п. 4.1 договору оренди земельної ділянки від 26.06.2022 року, орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі, у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до п.2.4 договору оренди земельної ділянки, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 63662 грн. 39 коп., отже 3% від нормативно грошової оцінки становить 1909,87 грн.
Згідно відомостей розрахунку за оренду землі у 2022 році, який наданий відповідачем вбачається, що ОСОБА_1 отримав орендну плату за оренду землі за 2022 рік та 2023 рок у загальному розмірі 20000 грн., а також згідно відомостей за 2024 року відповідач отримав орендну плату за землю за 2024 рік у розмірі 10 000 грн.
Згідно пояснень, наданих відповідачем, вбачається, що зазначені кошти позивач отримав за оренду двох земельних ділянок із кадастровим номером 5123381400:01:01:004:0389 та кадастровим номером 5123381400:01:01:004:0390, тобто щороку позивач отримував по 5000 грн. за оренду землі за одну земельну ділянку.
Також судом звернуто увагу, що позивач не спростував надані відповідачем докази про те, що ФГ «Тарсім» сплатило йому орендну плату.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі за відсутністю підстав для розірвання договору оренди та для скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджуються зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не були спростовані докази сплати орендної плати надані відповідачем та суд безпідставно послався на неофіційні рукописні «відомості розрахунку за оренду землі у 2022-2024 роках», оскільки надані відповідачем «відомості» є недопустимими доказами, відповідно до ст.ст. 77, 78, 89 ЦПК України, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що він договір оренди не підписував та він є неукладеним, що не узгоджується із його вимогами про розірвання договору, адже може бути розірваний лише укладений договір.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 укладаючи та підписуючи особисто договір оренди земельної ділянки погодився з усіма його умовами, а доказів недійсності укладеного між сторонами договору матеріали справи не містять.
Також, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , заявляючи про те, що він не підписував договір оренди не скористався своїм передбаченим процесуальним законодавством правом на звернення до суду першої та апеляційної інстанціях з відповідним клопотанням щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.
Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 20 січня 2026 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 29 липня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда