ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/8870/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Мамалуя О. О., Студенця В. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна"
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Шкурдової Л. М.
від 26 грудня 2025 року
та на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Сибіги О. М., Тищенко О. В., Кравчука Г. А. 
від 12 березня 2026 року
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна"
до Державного підприємства "Гарантований покупець"
про стягнення 12 761 081,40 грн,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог та процесуальних обставин справи.
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" про стягнення 12 761 081,40 грн, з яких: 10 560 202,17 грн - основний борг, 479 781,31 грн - три відсотки річних та 1 721 097,92 грн - інфляційні втрати.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 23 липня 2025 року прийняв зазначену позовну заяву до розгляду, за якою відкрив провадження у справі № 910/8870/2524.
Господарський суд міста Києва рішенням у справі № 910/8870/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12 березня 2026 року, позов задовольнив повністю: стягнув з Державного підприємства "Гарантований покупець" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" 10 560 202,17 грн основного боргу, 479 781,31 грн три відсотки річних, 1 721 097,92 грн інфляційних втрат та 153 132,98 грн витрат зі сплати судового збору.
2. Короткий зміст заяви сторони у справі про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" у позовній заяві, а також у поданій 04 грудня 2025 року до Господарського суду міста Києва заяві про ухвалення додаткового рішення просив стягнути з відповідача на його користь витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, у розмірі 60 000,00 грн. 
Господарський суд міста Києва ухвалою від 10 грудня 2025 року прийняв зазначену заяву позивача до розгляду, встановив відповідачу строк для подання письмових пояснень чи заперечень стосовно заяви позивача про ухвалення додаткового рішення. 
3. Короткий зміст судових рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій за результатом розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.
Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 26 грудня 2025 року у справі № 910/8870/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12 березня 2026 року, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/8870/25 задовольнив частково: стягнув з Державного підприємства "Гарантований покупець" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" 10 000,00 грн витрат на правову допомогу. У задоволенні решти заяви відмовив.
Суди попередніх інстанцій, врахувавши наявність заперечень відповідача на заяву позивача про ухвалення додаткового рішення у цій справі та клопотання про зменшення цих витрат, дійшли висновку про те, що не всі заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу є обґрунтованими, підтвердженими належним чином, необхідними та співмірними зі складністю справи, а заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума цих витрат у розмірі 60 000,00 грн підлягає зменшенню до 10 000,00 грн, оскільки:
- зазначені в акті наданої правової допомоги від 02 грудня 2025 року такі окремі самостійні послуги, як правовий аналіз документів, що стосуються предмету спору, узагальнення та аналіз судової практики щодо спірних правовідносин, формування правової інформації для клієнта, консультації і роз`яснення правової позиції у справі, збір доказів щодо правової позиції (формування правової позиції на основі зібраних доказів), включаючи підготовку їх до розгляду судом, охоплюються діями адвоката з підготовки позовної заяви, а тому ці послуги є неспівмірними із фактично наданим обсягом юридичної допомоги та мають бути виключені із загальної вартості наданих позивачу послуг правничої допомоги;
- витрати позивача на послугу щодо участі в судовому засіданні 07 жовтня 2025 року шляхом подання до суду клопотання про проведення судового засідання без участі представників є необґрунтованими, оскільки позивач мав двох представників та як особа, яка ініціювала спір у даній справі, не забезпечив участь одного з них у судовому засіданні;
- справа № 910/8870/25 є типовою для даної категорії спорів та не є складною, судова практика щодо вирішення подібних спорів про стягнення з гарантованого покупця є сталою, а відтак заявлений позивачем до стягнення розмір його витрат на оплату послуг адвокат є неспівмірним із складністю справи.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені доводи.
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" у касаційній скарзі просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26 грудня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 березня 2026 року у справі № 910/8870/25 в частині відмови у стягненні з Державного підприємства "Гарантований покупець" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" 50 000,00 грн витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з Державного підприємства "Гарантований покупець" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" 50 000,00 грн витрат на правову допомогу.
В обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень позивач послався на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо такого критерію здійснення розподілу витрат на професійну правничу допомогу, як співмірність розміру цих витрат до ціни позову, та розумність, викладені у постановах від 11 грудня 2024 року у справі № 904/141/20 (пункти 4.43., 4.44.) та від 07 листопада 2024 року у справі № 910/9460/23, а також висновки Верховного Суду щодо практичної реалізації такого принципу господарського судочинства, як відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що висновки судів попередніх інстанцій в частині зменшення заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу є правильними та такими, що відповідають висновкам Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій. 
Верховний Суд, здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши наведені позивачем у касаційній скарзі доводи та підстави касаційного оскарження судових рішень, а також доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно з пунктом 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. 
Як встановили суди попередніх інстанцій позивач у цій справі у позовній заяві, а також у поданій 04 грудня 2025 року до Господарського суду міста Києва заяві про ухвалення додаткового рішення просив стягнути з відповідача на його користь витрати, понесені ним на оплату послуг з професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, у розмірі 60 000,00 грн. 
На підтвердження факту понесення цих витрат та їх розміру позивач надав суду такі докази (в копіях): 
- договір про надання правової допомоги № 07/07/25 від 07 липня 2025 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Лігалком» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ґудвеллі Україна»,
- акт наданої правової допомоги від 02 грудня 2025 року,
- рахунок-фактуру № 1 від 07 липня 2025 року на суму 60 000,00 грн, 
- платіжну інструкцію № AVUA259845 від 08 липня 2025 року на суму 60 000,00 грн.
Дослідивши надані позивачем зазначені докази, суди попередніх інстанцій встановили, що 07 липня 2025 року між Адвокатським об`єднанням «ЛIГАЛКОМ», як Адвокатським об`єднанням, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна", як клієнтом, був укладений договір про надання правової допомоги № 07/07/25, відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. якого Клієнт доручає та зобов`язується оплачувати, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу (послуги) в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Правова допомога надається у Господарському суді міста Києва у справі за позовом ТОВ "Ґудвеллі Україна" до ДП "Гарантований покупець" про стягнення грошових коштів.
Згідно з пунктом 2.2. зазначеного договору гонорар за даним договором встановлюється у фіксованому розмірі та складає 60 000,00 грн.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Проаналізувавши зазначені вище умови договору про надання правової допомоги № 07/07/25 від 07 липня 2025 року, суди попередніх інстанцій встановили, що між позивачем у цій справі та Адвокатським об`єднанням «Лігалком» у вказаному договорі був визначений фіксований розмір гонорару: 60 000,00 грн.
Відповідно до пункту 3.2. зазначеного договору після розгляду судової справи судом по суті, що закінчується ухваленням рішення надання правової допомоги припиняється, а Адвокатське об`єднання складає акт наданої правової допомоги.
Суди попередніх інстанцій встановили, що на виконання умов зазначеного договору 02 грудня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" та Адвокатським об`єднанням "Лігалком" був складений та підписаний акт надання правової допомоги, відповідно до якого Адвокатське об`єднання надало, а Клієнт прийняв такі правові послуги: 
1) здійснення правового аналізу документів, які стосуються предмета спору та наявні у ТОВ "Ґудвеллі Україна"; 
2) здійснення узагальнення та аналізу судової практики щодо спірних правовідносин; 
3) надання правової інформації ТОВ "Ґудвеллі Україна", консультації і роз`яснення щодо правової позиції у судовій справі; 
4) здійснення збору доказів щодо правової позиції ТОВ "Ґудвеллі Україна" (формування правової позиції на основі зібраних доказів), включаючи підготовку їх до розгляду судом; 
5) підготовку позовної заяви; 
6) підготовку відповіді на відзив; 
7) підготовку заяви про збільшення розміру позовних вимог; 
8) представництво інтересів ТОВ "Ґудвеллі Україна" у судових засіданнях (02 вересня 2025 року, 07 жовтня 2025 року, 11 листопада 2025 року, 02 грудня 2025 року)
В акті сторони погодили, що правова допомога (послуги) надана у повному обсязі, передбаченому договором, на суму 60 000,00 грн.
Суди попередніх інстанцій також встановили, що представництво інтересів позивача у цій справі - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" здійснювали адвокати:
- Кулик Ада Миколаївна, яка діяла на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВА № 1119764 від 16 липня 2025 року;
- Головатюк Сергій Анатолійович, який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВА № 1119763 від 16 липня 2025 року.
Надані Адвокатським об`єднанням "Лігалком" послуги були оплачені позивачем, як клієнтом, у повному обсязі згідно з платіжною інструкцією №від 08 липня 2025 року на суму 60 000,00 грн.
Верховний Суд зазначає про те, що господарський процесуальний закон визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, у розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначені критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Таки висновки Верховного Суду викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22.
Як встановили суди попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи відповідач у справі - Державне підприємство «Гарантований покупець» звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою, в якій просив відмовити у покладенні на нього витрат позивача на професійну правничу допомогу або обмежити їх розміру, посилаючись на те, що заявлені позивачем до стягнення судові витрати на правничу допомогу не відповідають принципу розумності та є завищеними, їх розмір не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).
Врахувавши наявність клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши докази, подані позивачем в обґрунтування факту надання йому послуг з професійної правничої допомоги, понесення витрат на оплату цих послуг та їх розміру, суди попередніх інстанцій встановили, що не всі заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу є обґрунтованими, підтвердженими належним чином, необхідними та співмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Проаналізувавши зазначені в акті наданої правової допомоги від 02 грудня 2025 року послуги, суди попередніх інстанцій правильно та обґрунтовано зазначили про те, що вказані в пунктах «а» - «d» акту окремі послуги (зі здійснення правового аналізу документів, що стосуються предмету спору; узагальнення та аналізу судової практики щодо спірних правовідносин; формування правової інформації для клієнта, консультації і роз`яснення правової позиції у справі; збору доказів щодо правової позиції (формування правової позиції на основі зібраних доказів), включаючи підготовку їх до розгляду судом) за своїм логічним змістом охоплюються послугою з підготовки позовної заяви, зазначеною у пункті «е» акту, оскільки, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, ці послуги є першочерговим етапом (необхідною передумовою) для підготовки та складання позовної заяви, а їх виокремлення, як самостійних видів адвокатських послуг, є необґрунтованим. 
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
При цьому, як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, надмірна деталізація виконаної адвокатом роботи задля досягнення певної процесуальної дії в межах виконання договору про надання правничої допомоги не є підставою для формування завищеної вартості таких послуг при її стягненні зі сторони, на користь якої рішення не винесено. 
У зв`язку з цим Верховний Суд зазначає про те, що послуги, вказані в пунктах «а» - «d» акту, є штучним розмежуванням одної послуги зі складання / підготовки позовної заяви на декілька різних послуг, фактично, є надмірною деталізацією єдиної наданої представником відповідача послуги з підготовки та складання позовної заяви.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що зазначені послуги, вказані в пунктах «а» - «d» акту, мають бути виключені із загальної вартості наданих позивачу послуг правової допомоги.
Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що ні позивач, ні його представники не взяли участь в засіданні Господарського суду міста Києва 07 жовтня 2025 року. Натомість представник позивача адвокат Кулик А. М. подала до суду клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача. Встановивши зазначені обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що витрати позивача на послугу щодо участі його представників в судовому засіданні 07 жовтня 2025 року шляхом подання до суду клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача є необґрунтованими, оскільки позивач, маючи двох представників, та як особа, яка ініціювала спір у цій справі, не забезпечив ні свою участь, ні участь одного з представників у зазначеному судовому засіданні.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій, досліджуючи розмір заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомоги, також врахували такий критерій, як складність справи, та виходили з того, що ця справа № 910/8870/25 не є складною, не потребує дослідження великої кількості доказів, судова практика щодо вирішення подібних спорів про стягнення з гарантованого покупця заборгованості за договором купівлі-продажу електричної енергії є сталою, розрахунки суми боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних не є складними.
Наведене вище свідчить про те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу, правильно врахували наявність у справі клопотання відповідача про зменшення розміру цих витрат позивача та правильно керувалися критеріями, визначеними у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України, та дійшли правильного висновку про наявність підстав для зменшення заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу (60 000,00 грн) до 10 000,00 грн.
Як вбачається з оскаржуваних додаткового рішення та постанови, суди попередніх інстанції проаналізували подані позивачем докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, оцінили зазначені в акті виконані адвокатом відповідача роботи (надані послуги), взяли до уваги співмірність заявленого позивачем до стягнення з відповідача розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та складністю виконаних адвокатом позивача робіт (наданих послуг), з обсягом наданих позивачу його адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторін у справі. 
Верховний Суд не вбачає порушення судами попередніх інстанції положень статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України при прийнятті оскаржуваних додаткового рішення та постанови в частині розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
Позивач у касаційній скарзі послався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 904/141/20 (пункти 4.43., 4.44.) та від 07 листопада 2024 року у справі № 910/9460/23, про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у 2% та 3,1% від ціни позову є співмірним та відповідає принципу розумності.
Верховний Суд не бере до уваги ці доводи скаржника з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц зазначила про те, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Верховний Суд зауважує, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.
Також Верховний Суд зазначає про те, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України.
Такі висновки Верховного суду є сталими та викладені, зокрема у постановах від 09 грудня 2025 року у справі № 904/6160/17, від 04 березня 2026 року у справі № 902/580/25, від 14 липня 2026 року у справі № 915/514/24.
Як вбачається у справі № 904/141/20, на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду в якій позивач послався у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції, задовольняючи заяву про стягнення витрати на правничу допомогу в заявленому до стягнення розмірі (90 000 грн), виходив з того, що спір між сторонами виник через неправильні дії позивача у вигляді подання завідомо безпідставного позову (про стягнення збитків за перевезення пільгових категорій населення) до органу, який захищає інтереси найбільш вразливих верст населення; справа за своїм характером є складною та нетиповою, що підтверджується її тривалим та неодноразовим розглядом. 
Натомість у цій справі № 910/8870/25 спірні правовідносини за своїм замістом та правовим регулюванням є зовсім іншими: стосуються стягнення заборгованості (не збитків) за договором купівлі-продажу електроенергії; розгляд справи не був тривалим; ухвалені судові рішення по суті спору в касаційному порядку не скасовувалися та справа на новий розгляд не направлялася. 
Крім того, у справі № 904/141/20 клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу іншою стороною не заявлялось, з огляду на що у справі № 904/141/20 суд апеляційної інстанції при розгляді питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу керувався іншими критеріями, ніж ті, якими керувалися суди у цій справі № 910/8870/25, в якій відповідач заявив клопотання про зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення з нього витрат на правничу допомогу.
У справі № 910/9460/23, на висновки Верховного Суду в якій також послався позивач у касаційній скарзі, хоча клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу іншою стороною і заявлялось та суд апеляційної інстанції при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу керувався такими ж критеріями, як і суди у цій справі № 910/8870/25, однак, на відміну від цієї справи, суд апеляційної інстанції встановив та виходив з того, що позивач не навів у своїх запереченнях жодних підстав для зменшення заявлених відповідачем до стягнення з нього витрат. Натомість у цій справі № 910/8870/25 суди попередніх інстанцій зменшили заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу зокрема і з підстав, наведених відповідачем у клопотанні про зменшення розміру цих витрат.
Крім того, Верховний Суд зазначає про те, що складність справи, складність та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), значення справи для сторін як ознаки критерію співмірності, визначеного частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України, обумовлюються змістом заявлених позовних вимог та визначених підстав позову, обсягом наявних в матеріалах справи доказів, фактичними обставинами, нормативно-правовим регулюванням, які у кожній окремій справі є різними, що обумовлює надання судами різної оцінки цим ознакам критерію співмірності при видимій подібності обставин та правовідносин.
Так, зокрема порівнювані справи № 910/9460/23 та № 910/8870/25 за змістом позовних вимог та підстав позову є різними: спірні правовідносини у справі № 910/9460/23 стосувалися стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання робіт за договором будівельного підряду, а у цій справі № 910/8870/25 стосуються стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків за договором купівлі-продажу електроенергії, з огляду на що ці справи мають різні фактичні обставини, різний набір доказової бази та різне нормативно-правове регулювання. Отже, оцінка судами складності цих справ, складності виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх обсягу, значення цих справ для сторін при застосуванні критерію співмірності не може бути однаковою.
Позивач у касаційній скарзі також посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, щодо практичної реалізації такого принципу господарського судочинства, як відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при здійсненні розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, не вбачає невідповідності висновків судів зазначеним висновкам Верховного Суду, оскільки здійснений судами розподіл цих витрат був здійснений за результатом попереднього визначення позивачем у позовній заяві розміру його витрат на професійну правничу допомогу, був здійснений відповідно до статті 124 Господарського процесуального кодексу України, на підставі та за результатом оцінки доводів сторін у справі та наданих ними доказів щодо цих витрат позивача, із застосуванням судами критеріїв, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України, та за правилами розподілу судових витрат, визначеними у статті 129 Господарського процесуального кодексу України. 
При цьому, скаржник, посилаючись у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, не зазначає, в якій саме частині оскаржувані додаткове рішення та постанова судів попередніх інстанцій у цій справі № 910/8870/25 суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що доводи скаржника, наведені в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими. 
7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на те, що суди попередніх інстанцій у цій справі, вирішуючи питання розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, дійшли правильних висновків, а оскаржувані позивачем додаткове рішення та постанова у справі № 910/8870/25 ухвалені судами попередніх інстанцій з правильним застосуванням та дотриманням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про те, що ці судові рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" залишити без задоволення.
2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 26 грудня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 березня 2025 року у справі № 910/8870/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді О. Мамалуй

В. Студенець