ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/25843/19 Суддя (судді) першої інстанції: Ільков Василь Васильович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій,-
В С Т А Н О В И Л А
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві в якому просив: :
- визнати протиправним та скасувати податкового повідомлення-рішення №0212319-1310-2658 від 28.05.2019;
- зобов`язати Головне управлінню Державної фіскальної служби у місті Києві утримуватися від нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, на 13/100 комплексу "Торгівельна база" за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на будівлі Сітроцеху загальною площею 236,5 м2 і Тарного складу загальною площею 209,7 м2..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення прийнято протиправно, оскільки позивач є власником нерухомого майна, яке підпадає під визначення «будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств», яке в розумінні ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення №0212319-1310-2658 від 28.05.2019 року, яке прийнято ГУ ДФС у м. Києві.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем - із визначенням видів діяльності за КВЕД: 1621. «лісопильне та строгальне виробництво» (основна діяльність); 11.07 «виробництво безалкогольних напоїв, виробництво мінеральних та інших вод».
На підставі Договору купівлі-продажу від 01.08.2005р., посвідченого державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори Велігошею Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2021, позивач є власником 7/100 частини комплексу, торгівельної бази - будівля ситроцеху літ. Д, загальною площею 236,5кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.08.2017р. №95808533, на підставі рішення від 17.09.2013р. №5949229 реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області за позивачем зареєстровано право власності на вказане вище нерухоме майно.
На підставі вказаного, відповідачем 06.06.2017р. прийнято податкове повідомлення - рішення №56078-13, яким на підставі п. 54.3.3 статті 54 ПК України та відповідно до п. 266.7.2 статті 266 ПК України позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченої фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 5904,1грн.
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, а, відтак, таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.07.2019 року, яке набрало законної сили, по справі №826/15338/17 визнано протиправним та скасувано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 06.06.2017р. №56078-13. 
Згідно положень ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, встановлено, що позивачу на праві приватної власності належать 13/100 частки комплексу: Торгівельна база за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено, що згідно висновків, здійснених податковим органом об`єкти нерухомості, які на праві власності належить Позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ.
На підставі вказаного, відповідачем 28.05.2019р. прийнято податкове повідомлення - рішення №0212319-1310-2658 від 28.05.2019 року, яким на підставі п. 54.3.3 статті 54 ПК України та відповідно до п. 266.7.2 статті 266 ПК України позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченої фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 15951,34 гривень.
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, а, відтак, таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, були істотно змінені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року. Саме зазначеним Законом у системі місцевих податків було запроваджено новий обов`язковий платіж - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками зазначеного податку є фізичні та юридичні особи, у тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової або нежитлової нерухомості, у тому числі його частка.
Положеннями підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, включаючи площу його часток.
Водночас відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування щодо об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, визначається контролюючим органом на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації речових прав, та/або на підставі оригіналів документів, поданих платником податків, зокрема документів, що підтверджують право власності.
Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, встановлюються рішеннями відповідних сільських, селищних чи міських рад залежно від місця розташування (зональності) та типу таких об`єктів. При цьому максимальний розмір ставки не може перевищувати 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, установленої законом станом на 1 січня відповідного звітного (податкового) року, за один квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для цього податку є календарний рік.
Згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України визначення суми податку щодо об`єктів нежитлової нерухомості, які належать фізичним особам, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта та відповідної ставки податку.
Підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що податкові повідомлення-рішення про сплату сум податку, визначених відповідно до підпункту 266.7.1 цієї статті, разом із відповідними платіжними реквізитами, у тому числі органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного об`єкта житлової або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику контролюючим органом за місцем його податкової адреси до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) роком.
Таким чином, починаючи з 01 січня 2015 року, після набрання чинності наведеними положеннями Податкового кодексу України, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за винятком випадків, прямо визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Зокрема, підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи та складські приміщення промислових підприємств.
Колегія суддів звертає увагу, що, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги, передбаченої підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, законодавець визначив основним критерієм саме функціональне призначення будівлі, а не правовий статус її власника чи його організаційно-правову форму.
У зв`язку з цим підстави для обмежувального тлумачення зазначеної норми шляхом запровадження додаткової умови щодо застосування пільги виключно до будівель, які належать промисловим підприємствам як юридичним особам, відсутні. Такий підхід суперечив би положенням підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, якими прямо визначено, що платниками цього податку є як фізичні, так і юридичні особи, включаючи нерезидентів.
Колегія суддів також зазначає, що використання законодавцем прислівника «зокрема» має на меті виокремлення окремих видів будівель промисловості серед інших аналогічних об`єктів, однак не свідчить про ототожнення поняття «будівлі промисловості» виключно з виробничими корпусами, цехами чи складськими приміщеннями промислових підприємств. Таке слововживання не розширює та не звужує родове поняття, а лише конкретизує окремі його різновиди.
Разом із тим сама по собі належність нерухомого майна до категорії будівель промисловості ще не є достатньою правовою підставою для застосування податкової пільги.
З аналізу змісту підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України вбачається, що законодавець пов`язує можливість звільнення від оподаткування не лише із статусом відповідного об`єкта як будівлі промисловості чи його потенційною придатністю для використання у виробничому процесі, а насамперед із фактичним використанням такого об`єкта за його функціональним призначенням, тобто для здійснення промислового виробництва та виготовлення промислової продукції.
Отже, положення підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України підлягають застосуванню у випадках, коли власниками відповідних будівель промисловості є як фізичні, так і юридичні особи, у тому числі нерезиденти, за умови, що з урахуванням характеру їх діяльності такі об`єкти фактично використовуються за своїм функціональним призначенням для здійснення промислового виробництва, незалежно від виду промислової продукції, що виготовляється.
Крім того, відповідно до підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України до об`єктів нежитлової нерухомості, зокрема, належать будівлі офісного призначення (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), а також будівлі промисловості та складські приміщення, що свідчить про законодавче розмежування зазначених видів нежитлової нерухомості залежно від їх функціонального призначення.
Верховний Суд у постанові від 01.02.2023 у справі №2340/3419/18 дійшов висновку, що віднесення будівлі до відповідного класу здійснюється на підставі документів, які підтверджують право власності на таку будівлю, із урахуванням її класифікаційних характеристик та функціонального призначення відповідно до вимог Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 затверджено та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000. Зазначений класифікатор застосовується органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фінансовими установами, органами державної статистики, а також усіма суб`єктами господарювання незалежно від форми власності. Об`єктами класифікації відповідно до ДК 018-2000 є будівлі виробничого і невиробничого призначення, а також інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до положень ДК 018-2000 будівлі промисловості, тобто криті будівлі промислового призначення, до яких належать, зокрема, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо, віднесені до підрозділу «Будівлі нежитлові», групи 125 «Будівлі промислові та склади», класу 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості належать об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 віднесені до класу 1251 «Будівлі промисловості». Цей клас включає такі підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, виробництва будівельних матеріалів і виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, у тому числі поліграфічної промисловості».
Таким чином, визначення належності будівлі до відповідного класу здійснюється на підставі документів, що посвідчують право власності, із врахуванням класифікаційних характеристик та функціонального призначення об`єкта нерухомого майна відповідно до ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи 125 «Будівлі промислові та склади» входить клас 1251 «Будівлі промислові», який охоплює будівлі промислового призначення, зокрема фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та інші аналогічні об`єкти. Водночас до класу 1252 «Резервуари, силоси та склади» віднесено, серед іншого, спеціалізовані склади та складські майданчики.
Група 125 «Будівлі промислові та склади» складається з класу 1251 «Будівлі промислові» та дев`яти підкласів, одним із яких є підклас 1251.7 «Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості».
Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 №457 затверджено Національний класифікатор України ДК 009:2010. У розділі 4 цього класифікатора визначено, що промислове виробництво є процесом перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який здійснюється з метою виготовлення нової продукції, оброблення товарів, що були у використанні, або надання промислових послуг. Така діяльність класифікується у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Запровадження законодавцем податкових пільг щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачених підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, має на меті забезпечення балансу у сфері податкових правовідносин та зменшення податкового навантаження на фізичних і юридичних осіб, які є власниками об`єктів нерухомості, що використовуються відповідно до їх функціонального призначення саме для здійснення промислового виробництва.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31.01.2018 у справі №822/2624/16 та від 17.02.2020 у справі №820/3556/17.
Суд зазначає, що порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначений статтею 266 Податкового кодексу України.
Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не належать до об`єктів оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи та складські приміщення промислових підприємств.
Разом із тим чинне законодавство України не містить нормативного визначення понять «промислове підприємство» або «промислове підприємництво». Водночас наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 затверджено та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який використовується органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фінансовими органами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання. Об`єктами класифікації відповідно до цього класифікатора є будівлі виробничого та невиробничого призначення, а також інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до положень ДК 018-2000 до групи 125 «Будівлі промислові та склади» належить клас 1251 «Будівлі промислові», який охоплює будівлі промислового призначення, зокрема фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та інші аналогічні об`єкти.
До складу групи 125 «Будівлі промислові та склади» входить клас 1251 «Будівлі промислові», який поділяється на дев`ять підкласів, серед яких підклас 1251.7 «Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості».
Крім того, у листі Державної фіскальної служби України від 09.06.2015 №11999/6/99-99-19-01-01-15 «Про надання роз`яснення проблемних питань, що виникають у процесі практичного застосування податкового законодавства» зазначено, що під час вирішення питання щодо віднесення об`єктів нежитлової нерухомості до будівель промисловості необхідно враховувати як положення ДК 018-2000, так і рішення відповідних сільських, селищних та міських рад щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Також суд бере до уваги правову позицію, викладену у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №826/15338/17. У зазначеній справі судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.08.2005 предметом правочину була торгівельна база, до складу якої входили, зокрема, склад та будівля ситроцеху. Такі обставини дали підстави для висновку, що придбані нежитлові приміщення відповідають поняттю будівель промисловості, а саме виробничих корпусів, цехів та складських приміщень промислових підприємств.
З огляду на наведене суд у зазначеній справі дійшов висновку про відсутність у контролюючого органу правових підстав для оподаткування придбаної позивачем торгівельної бази податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не підлягають повторному доказуванню під час розгляду іншої справи за участю тих самих осіб або особи, стосовно якої такі обставини встановлено, якщо інше не передбачено законом.
Суд погоджується з наведеними висновками. При цьому відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів, які б спростовували зазначені обставини.
Матеріали справи також не містять будь-яких доказів, що свідчили б про протилежне.
За таких обставин, враховуючи межі заявлених позовних вимог, положення чинного законодавства України та досліджені у справі докази, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо протиправності та необхідності скасування рішення від 28.05.2019 є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують, у зв`язку з чим підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення не вбачається.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О.Тереза

В.В.Файдюк