ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

25 серпня 2026 року   місто Чернівці справа №347/2399/25
провадження №22-ц/822/1388/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н.К.,
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.,
за участю секретаря судових засідань Яреми А.-Л.С.
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 19 березня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Стефанко У.Д.,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини.
Посилалася на те, що в шлюбі з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина син - ОСОБА_3 . 
16 січня 2023 року заочним рішенням Путильського районного суду Чернівецької області шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний, син ОСОБА_3 залишився проживати із позивачкою у будинку її батьків за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивачка вважає, що місце проживання малолітнього сина необхідно визначити з нею, оскільки вона фактично займається вихованням та утриманням дитини, докладає усіх зусиль для забезпечення йому належного високого рівня побутових умов, навчання, харчування, фізичного, духовного і морального розвитку, постійного кваліфікованого догляду за станом його здоров`я. У матері з дитиною існує міцний психологічний зв`язок та прив`язаність один до одного. З відповідачем вони проживають окремо. Спільної згоди стосовно місця проживання сина вони не дійшли. ОСОБА_1 зверталася до органів Опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області із заявою про встановлення порядку побачень з дитиною та визначення місця проживання дитини із нею, але їй рекомендовано звернутися до суду. Позивач має сильне бажання виховати і виростити сина гідною людиною.
Просила визначити місце проживання малолітнього сина з матір`ю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 19 березня 2026 року позовну заяву задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 спрямував засобами поштового зв`язку 03 червня 2026 року апеляційну скаргу на вказане рішення суду. 
Вважає рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 19 березня 2026 року необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Вказав, що між позивачем і відповідачем взагалі відсутній спір щодо визначення місця проживання їхньої дитини саме з матір`ю за її місцем проживання, крім того він не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача.
Крім того, після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дитини разом з ним не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини з ним, як батьком, суду не надав.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
31 липня 2026 року до апеляційного суду надійшов засобами поштового зв`язку відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, однак вказаний відзив не підписаний ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Відзив на апеляційну скаргу має містити: 1) найменування суду апеляційної інстанції; 2) ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги; 4) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу; 5) перелік матеріалів, що додаються.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Відповідно до ч. 2 ст. 178 ЦПК України відзив підписується відповідачем або його представником.
Вказане положення підлягає застосуванню і до відзиву на апеляційну скаргу, а тому такий відзив має бути підписаний особою, яка його подає, або її представником.
Крім того, у силу ч. 2 ст. 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
Відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Підпис - це графічний знак або набір знаків, який особа ставить на документі для підтвердження його автентичності, згоди або авторства.
Зазвичай підпис розташовується у кінці документа після його основного тексту та відомостей про додатки (у разі їх наявності).
Наведене зумовлене тим, що підпис ідентифікує автора і слугує задля підтвердження того, що особа, яка його підписала, ознайомлена із документом і погоджується з його змістом. В юридичному сенсі, підпис є підтвердженням певної дії, угоди чи зобов`язання і надає документу юридичну силу.
Виходячи з системного аналізу вищезазначеного, відзив на апеляційну скаргу має бути підписаний особою, яка його подає, або її представником, оскільки саме підпис є обов`язковим реквізитом письмового процесуального документа та підтверджує волевиявлення особи і її ознайомлення зі змістом такого документа. Не підписання відзиву свідчить про невідповідність його вимогам процесуального закону та унеможливлює його прийняття судом.
Таким чином, відзив ОСОБА_1 від 27 липня 2026 року на апеляційну скаргу, що не підписаний особою, яка його подала, слід повернути заявнику без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причин неявки суд не повідомили (а.с.203-207).
До початку розгляду справи від позивачки ОСОБА_1 надійшла заява з проханням розглядати справу у її відсутність.
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 21 липня 2017 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_2 у виконавчому комітеті Розтоківської сільської ради, Путильського району, Чернівецької області, актовий запис №03. 
В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 , актовий запис № 69 від 26 березня 2021 року (а.с.5).
16 січня 2023 року заочним рішенням Путильського районного суду Чернівецької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (а.с.10).
Сторони проживають окремо, позивачка ОСОБА_1 разом із малолітнім сином ОСОБА_3 проживають та зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , на утриманні позивачки перебуває малолітній син ОСОБА_3 , що підтверджується актом обстеження №31/02-15 від 18 серпня 2025 року, витягами з реєстру територіальної громади (а.с.6, 11, 14, 15), довідкою № 156 від 21 липня 2025 року старостинського округу с. Розтоки Косівського району Івано-Франківської області.
Малолітня дитина - ОСОБА_3 відвідує Розтоківський ЗДО, середня вікова група, приводить і забирає дитину мати ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Розтоківського закладу дошкільної освіти Вижницького району Чернівецької області за №23-10/01 від 13 жовтня 2025 року (а.с.14).
Відповідно до довідки №4 від 25 червня 2025 року, ОСОБА_1 працює в КНП "Мариничівська АЗПСМ" на посаді сімейного лікаря. Сума доходу за 2024-2025 роки склала 237774,90 грн. Також згідно довідки виданої Чернівецькою обласною організацією Товариства Червоного Хреста України, ОСОБА_1 протягом 01.01.2025-30.06.2025 за цивільно-правовим договором отримала 204 403,28 грн (а.с.7-8).
З поданих до суду консультативних висновків від 05.12.2025, 07.12.2025 та Висновку ЛКК від 09.12.2025, малолітньому ОСОБА_3 встановлено діагноз: Гіпертрофія аденоїдів ІІІ ступеню, обструктивний бронхіт, пересистуючий перебіг з астматичним та алергічним компонентами, з рецидивуючими (перважно нічними) нападами бронхообструкції (а.с.91-93).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 19 лютого 2026 року заборгованість боржника ОСОБА_2 за аліментами складає 84785,76 грн (а.с.104).
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування за №2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю після розірвання шлюбу батьків. Мати дитини офіційно працевлаштована, належним чином виконує батьківські обов`язки, забезпечує фізичний, психічний та духовний розвиток дитини, організовує дозвілля та догляд. Батько дитини на даний час не працює, в минулому військовослужбовець, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти за судовим наказом не сплачує. Періодично бере участь у спілкуванні з дитиною, забирає сина з дошкільного закладу. З огляду на вік дитини, її сталі життєві умови, сформований емоційний зв`язок з матір`ю, постійне проживання із нею з народження, а також з метою забезпечення стабільності, безпеки та психологічного комфорту, орган опіки та піклування, вважає, що зміна звичного середовища проживання дитини може негативно вплинути на її психоемоційний стан, та виходячи з принципу пріоритету найкращих інтересів дитини, вважає доцільним визначити місце проживання дитини із матір`ю (а.с.57-58).
Згідно рішення виконавчого комітету Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області № 6 від 27 січня 2025 року, встановлено дні зустрічей для спілкування батькові ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_5 , яка проживає з матір`ю ОСОБА_1 , а саме: вівторок - з 16:00 год до 20:00 год; четвер - з 16:00 год до 20:00 год; п`ятниця - з 16:00 год до 20:00 год; субота з 10:00 год до 20:00 год за місцем проживання батька або у іншому погодженому сторонами місці, враховуючи стан здоров`я, режим дня та інтереси малолітньої дитини (а.с.94).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.
Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини - малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд першої інстанції погодився із висновок органу опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про доцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, оскільки вважав, що висновок обґрунтований та відповідає інтересам дитини.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступним підстав.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У відповідності до частини другої статті 54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.
При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.
Таким чином, обставини, встановлені у результаті детальної та поглибленої оцінки конкретної сімейної ситуації та фактори фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру приводять правила щодо визначення місця проживання малолітньої дитини судом в дію.
З матеріалів справи вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з народження проживав з батьками в АДРЕСА_1 . Після припинення шлюбних відносин між батьками залишився проживати разом з матір`ю за вказаною вище адресою.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 24.07.2025 року, 18.08.2025 року у вказаному будинку створені всі необхідні умови для проживання дитини.
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування за №2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю після розірвання шлюбу батьків. Мати дитини офіційно працевлаштована, належним чином виконує батьківські обов`язки, забезпечує фізичний, психічний та духовний розвиток дитини, організовує дозвілля та догляд. Батько дитини на даний час не працює, в минулому військовослужбовець, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти за судовим наказом не сплачує. Періодично бере участь у спілкуванні з дитиною, забирає сина з дошкільного закладу. З огляду на вік дитини, її сталі життєві умови, сформований емоційний зв`язок з матір`ю, постійне проживання із нею з народження, а також з метою забезпечення стабільності, безпеки та психологічного комфорту, орган опіки та піклування, вважає, що зміна звичного середовища проживання дитини може негативно вплинути на її психоемоційний стан, та виходячи з принципу пріоритету найкращих інтересів дитини, вважає доцільним визначити місце проживання дитини із матір`ю.
Мотивів відхилення висновку органу опіки та піклування відповідно до вимог частини шостої статті 19 СК України судом не встановлено.
Отже, з народження дитина фактично проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує Розтоківський заклад дошкільної освіти. Мати має дохід та здатна забезпечити дитину усім необхідним, має житло, в якому створила умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, що відповідатиме принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Колегія суддів наголошує, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.
Є безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність спору між сторонами, оскільки відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
У справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а також звернення батька дитини ОСОБА_2 до органу опіки та піклування із заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення участі батька у спілкуванні з дитиною дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. 
Крім цього, подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.
Так, у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 вказано, що «Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини та зауважує, що: - по-перше, у випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову; - по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою. Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини».
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 11 січня 2024 року у справі № 757/15298/22 (провадження № 61-13209св23), 24 квітня 2024 року у справі №501/1786/22 (провадження № 61-16857св 23), від 26 червня 2024 року у справі № 334/3710/22 (провадження № 61-4072 св 24), від 27 червня 2024 року у справі № 333/5987/22 (провадження № 61-5932св24), від 29 січня 2025 року у справі № 759/8056/22 (провадження № 61-10473св24), від 06 травня 2026 року у справі № 501/876/24 (провадження № 61-903св26).
Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачкою не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався відповідач в апеляційній скарзі.
Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
У справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).
Оскільки апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 19 березня 2026 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена судом 25 серпня 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак