ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/5178/24 Головуючий суддя І інстанції Овсянніков В. С.
Провадження № 22-ц/818/879/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Клімова Миколи Пимоновича на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 вересня 2025 року у справі №619/5178/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Васіліу С.В. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , у якій після уточнення позовних вимог просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання цього позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 9 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Позовна заява мотивована тим, що позивачка перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11.03.2024 шлюб із відповідачем було розірвано, а син залишився проживати разом із нею.
Посилаючись на те, що дитина має інвалідність, у зв`язку з чим потребує особливого догляду з боку позивачки та значних матеріальних витрат, а також на те, що згоди між батьками щодо участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто, після уточнення позовних вимог просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання цього позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 9 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.07.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 9 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Постановлено допустити рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Клімов М.П. подав апеляційну скаргу, у якій просить частково скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 9 000 грн та закрити провадження у справі в цій частині.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач лише частково погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку стягнуто правомірно. Разом із цим зазначає, що в частині стягнення додаткових витрат у розмірі 9 000 грн сторона відповідача з рішенням суду не погоджується.
Вказує, що до позовної заяви позивачкою було додано довідку з дитячого садка, відповідно до якої вона нібито сплачує 10 000,00 грн, а також додатково здійснює оплату занять із дефектологом у розмірі 400,00 грн та занять із сенсорної інтеграції у розмірі 350,00 грн.
Зазначає, що перебування дітей у дитячому садку триває до досягнення ними віку 6-7 років. Наступним етапом є відвідування дитиною школи (спеціальної школи).
Робить висновок, що позивачка своїми вимогами ввела суд в оману, оскільки дитина не буде відвідувати дитячий садок із зазначеними витратами до досягнення нею 18 років.
Звертає увагу на те, що на цей час дитині виповнилося майже 6,5 років, а відвідування дитячого садка припинилося, у зв`язку з чим рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню.
Просить також врахувати, що відповідач із 2019 року і до теперішнього часу добровільно надає допомогу на утримання дитини, докази чого зобов`язався надати додатково.
З апеляційної скарги та додатків до неї також вбачається, що судові витрати апелянта складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 1816,80 грн.

Крім того, від представника позивачки – адвоката Васіліу С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05.09.2025 без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Вказує на відсутність у представника відповідача належних повноважень на представництво інтересів останнього.
Наголошує, що доводи відповідача щодо припинення відвідування дитиною дитячого садка у зв`язку з досягненням нею віку 6,5 років не відповідають дійсності. Зазначає, що дитина продовжує відвідувати дитячий садок, а цього року не була зарахована до першого класу школи саме у зв`язку зі станом здоров`я та наявністю інвалідності. При цьому, на теперішній час невідомо, коли саме дитина зможе розпочати навчання у школі.
Звертає увагу, що розгляд справи триває з серпня 2024 року, коли дитині було лише 5 років, а тому при вирішенні питання щодо додаткових витрат на її утримання необхідно враховувати реальні обставини, які існували на момент звернення до суду.
Вказує, що у зв`язку з особливостями стану здоров`я дитини та наявністю інвалідності вона потребує подальших додаткових занять із дефектологом, сенсорної інтеграції та інших необхідних заходів, які є важливими для її розвитку та підтримання належного стану здоров`я.
Зазначає, що у разі зменшення розміру додаткових витрат на дитину після її вступу до школи відповідач не позбавлений права звернутися до суду з відповідною заявою про їх зменшення.
Доводить до відома суду, що заявлені додаткові витрати не обмежуються лише оплатою дитячого садка, оскільки дитина також потребує постійного медичного обстеження, лікування та інших витрат, пов`язаних зі станом її здоров`я.
Наголошує, що відповідач має можливість брати участь у додаткових витратах на утримання дитини, а доказів його фінансової неспроможності матеріали справи не містять.
Підсумовуючи, позивачка зазначає, що батьки зобов`язані брати участь не лише в утриманні дитини шляхом сплати аліментів, а й у покритті додаткових витрат, пов`язаних із її розвитком, лікуванням та особливими потребами, у зв`язку з чим просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Разом із цим від представника відповідача надійшли заперечення, у яких він наполягає на задоволенні апеляційної скарги. Зазначає, що ОСОБА_2 звернулася до суду із самостійним позовом про стягнення аліментів на її утримання у зв`язку з інвалідністю дитини. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2026 року позов було частково задоволено, однак справа №619/6223/25 наразі також перебуває на розгляді в апеляційному суді.
Наполягає на тому, що вимоги про стягнення 9 000 грн витрат на відвідування дитячого садка до досягнення дитиною 18 років є помилковими та безпідставними. Вказує, що позивачка наразі отримує аліменти в достатньому розмірі та в повному обсязі як на утримання дитини, так і на власне утримання, а тому просить скасувати рішення суду в частині стягнення додаткових витрат у розмірі 9 000 грн.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, відповідно до ст.367 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з огляду на встановлені у справі обставини, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Також суд дійшов висновку, що, враховуючи стан здоров`я дитини, яка є дитиною з інвалідністю з дитинства та потребує постійного медичного догляду, проведення реабілітаційних заходів, що мають безперервний характер, а також матеріальне становище відповідача, з останнього слід стягнути додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 9 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
На переконання суду, такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Висновки суду є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини відповідачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
Проте представником відповідача, повноваження якого підтверджуються належним чином оформленим ордером серії АХ №1290057 від 19.09.2025, що відповідає вимогам ч.4 ст.62 ЦПК України (а.с.125), заявлено доводи в частині стягнення додаткових витрат на дитину, щодо яких колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини першої статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно (частина друга статті 185 СК України).
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 29 квітня 2022 року у справі №761/27222/10, аналіз відповідних приписів Закону свідчить про те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Ці правила стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні.
Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, потрібно враховувати, якою мірою кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У разі, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01.2019, який рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11.03.2024 було розірвано (а.с.14-15).
У цьому шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області, батьком зазначений ОСОБА_1 , матір`ю – ОСОБА_2 (а.с.12).
Син ОСОБА_4 проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою про місце реєстрації матері ОСОБА_2 , наданою Дергачівською міською радою Харківського району Харківської області, Випискою Міської дитячої лікарні №5 Харківської міської ради про місце проживання дитини ОСОБА_3 , а також не заперечується відповідачем (а.с.6, 10).
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем (батьком) обов`язку щодо утримання своєї дитини до досягнення нею повноліття.
У ст.ст.12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів зазначено у ст.80 ЦПК України. Так, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, які мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підтвердження понесених додаткових витрат на утримання дитини позивачкою надано відповідні докази, з яких вбачається наступне.
Дитина має ряд хвороб (розладів), серед яких двостороння нейросесорна втрата слуху (глухота), що підтверджується Медичним висновком №3523 пр.128 від 12.06.2020. Цим же висновком підтверджується, що вказаний перелік медичних показань, згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 №454/471/516, дає право на одержання соціальної допомоги на дітей з інвалідністю віком до 16 років. Висновок дійсний до 09.02.2037 (а.с.11).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого УСЗН Харківської РДА від 14.06.2021, ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю (номер особової справи 607530), законним представником є мати ОСОБА_2 (а.с.13).
Згідно з Випискою від 27.11.2023, дитина має ІІ ступінь обмеження життєдіяльності. Вказаним висновком були надані лікувальні рекомендації, а саме: медична реабілітація; психолого-педагогічна реабілітація; фізична реабілітація; соціально-побутова реабілітація (а.с.10).
З Акту №21685 від 29.11.2023 вбачається, що дитині ОСОБА_3 було проведено МРТ головного мозку, вартістю 1 600 грн (а.с.4).
Крім того, в матеріалах справи міститься Індивідуальна програма реабілітації дитини – інваліда №200 від 06.12.2023, затверджена ЛКК КНП «Дергачівська центральна лікарня» для інваліда ОСОБА_3 , згідно з якою були надані відповідні лікувальні рекомендації щодо реабілітації дитини до грудня 2025 року (а.с.16-19).
Згідно з довідкою УСЗН Харківської РДА від 10.07.2024, ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні та отримує державну допомогу особам з інвалідністю – інвалід з дитинства на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 15.06.2020 (а.с.20).
З довідки керівника ФОП ОСОБА_5 , виданої ОСОБА_2 , вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує дитячий садочок у ФОП ОСОБА_5 , вартість відвідування складає 10 000 грн на місяць, що відповідає лікувальним рекомендаціям, згідно з медичною випискою від 27.11.2023 (а.с.5, 10).
На підтвердження понесення додаткових витрат на утримання дитини позивачкою надано належні та допустимі докази, які підтверджують наявність особливих обставин, що зумовлюють необхідність участі відповідача у таких витратах.

Із наявних у справі доказів вбачається, що ОСОБА_3  є дитиною з інвалідністю, у зв`язку з чим потребує постійного медичного догляду, лікування, реабілітаційних заходів, а також додаткових занять із дефектологом, сенсорної інтеграції та інших заходів, необхідних для його розвитку й підтримання стану здоров`я.

Отже, заявлені позивачкою додаткові витрати не обмежуються лише оплатою перебування дитини в дитячому садку, а пов`язані із забезпеченням її лікування, реабілітації, розвитку та іншими потребами, зумовленими особливостями стану здоров`я дитини.

Колегія суддів також враховує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів фінансової неспроможності відповідача брати участь у додаткових витратах на утримання дитини.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він із 2019 року добровільно надає матеріальну допомогу на утримання дитини, не можуть бути взяті до уваги, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, незважаючи на відповідне посилання в апеляційній скарзі, ним до суду не надано.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що після досягнення дитиною певного віку витрати на оплату дитячого садка припиняться. Такі доводи ґрунтуються на припущеннях, тоді як на час розгляду справи дитина продовжує потребувати додаткових витрат, викликаних станом її здоров`я та наявністю інвалідності. Крім того, у разі зміни обставин, які були підставою для визначення розміру додаткових витрат, відповідач не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про зміну їх розміру.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до положень ст.185 СК України та усталеної судової практики до додаткових витрат на дитину належать витрати, викликані особливими обставинами, зокрема лікуванням, реабілітацією, розвитком здібностей дитини, спеціальним навчанням, оздоровленням та іншими потребами, обумовленими станом здоров`я або іншими винятковими обставинами.

За встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що понесені позивачкою витрати безпосередньо пов`язані з особливостями стану здоров`я дитини та наявністю в неї інвалідності, а відтак є додатковими витратами у розумінні ст.185 СК України.

Слід зазначити, що доводи апеляційної скарги про незгоду з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 9 000 грн були заявлені ним лише на стадії апеляційного перегляду.

Водночас під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача подав заяву, у якій після уточнення позовних вимог зазначив, що сторона відповідача повністю погоджується зі стягненням з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, а також не заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивачки додаткових витрат на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 9 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.109).

Отже, відповідач фактично визнав уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

При цьому в апеляційній скарзі відповідач не навів жодних належних та об`єктивних підстав, які б пояснювали зміну його процесуальної позиції, а тому такі доводи свідчать про її непослідовність і самі по собі не можуть бути підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, у цивільному праві діють такі засади: справедливість, добросовісність та розумність.

Так, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У цьому контексті колегія суддів зважає на правові висновки, які були висловлені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №390/34/17 від 10.04.2019 щодо добросовісності як певного стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Одним із способів захисту добросовісної сторони є принцип естопелю: особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції. Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався належним чином сторонами протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом.

Отже, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. з цього приводу правові висновки щодо заборони суперечливої поведінки, які були висловлені у постанові ОП КЦС ВС від 10.04.2019, справа №390/34/17).

Разом із цим колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача щодо скасування рішення суду в частині стягнення додаткових витрат у розмірі 9 000 грн з підстав того, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було частково задоволено та стягнуто аліменти на утримання позивачки у зв`язку з інвалідністю дитини.

Такі доводи є безпідставними, оскільки відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та з урахуванням обставин, які існували на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення. Водночас представник відповідача посилається на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 квітня 2026 року у справі №619/6223/25, яке на момент ухвалення рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 вересня 2025 року, що є предметом перегляду у цій справі, ще не існувало, а тому не могло бути враховане судом першої інстанції та не впливає на правильність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні.

З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку брати участь у додаткових витратах на утримання дитини, пов`язаних із її лікуванням, реабілітацією, розвитком та іншими потребами, зумовленими особливостями стану здоров`я, є законним, обґрунтованим і відповідає встановленим у справі обставинам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції або свідчили про неправильне застосування ним норм матеріального чи порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин та з урахуванням наведених положень законодавства колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки додаткових витрат на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 9 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права. Оскільки підстави для скасування чи зміни рішення суду в оскарженій частині відсутні, апеляційна скарга, відповідно до ст.375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині – без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Клімова Миколи Пимоновича залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 20 липня 2026 року.
Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
О.В. Маміна

Ю.М. Мальований.