ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 вересня 2026 року м. Житомир справа № 240/9079/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивачка просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 11 січня 2022 року та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити компенсацію за несвоєчасну виплату сум грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 11 січня 2022 року, а саме за період з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення – 25 березня 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що судовим рішенням у справі № 240/7568/24 присуджено до виплати грошове забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 11 січня 2022 року з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня календарного року. На виконання цього рішення суду відповідачем виплачено кошти в сумі 136531,09 грн, однак без компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон № 2050-ІІІ).
Ухвалою cуду від 04 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провадити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву зазначає, що несвоєчасна виплата грошового забезпечення провадиться разом з компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою. Посилаючись у своїх доводах на норми Закону № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, зазначає, що виплата спірної компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав нарахування несвоєчасно виплаченого доходу: підприємством (установою, організацією) чи на виконання рішення суду. При цьому просить суд урахувати положення статті 10 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (надалі - Закон № 2136-IX).
З таких підстав просить суд позовну заяву залишити без задоволення.
Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року у справі № 240/7568/24 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити розрахунок ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 11 січня 2022 року грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік та за 2021 рік, грошової допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2020 рік та за 2021 рік з урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України від 14 листопада 2019 року № 294-IХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01 січня 2020 року, Законом України від 15 грудня 2020 року № 1082-IХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01 січня 2021 року, Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-IХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 11 січня 2022 року грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік та за 2021 рік, грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік та за 2021 рік з урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України від 14 листопада 2019 року № 294-IХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01 січня 2020 року, Законом України від 15 грудня 2020 року № 1082-IХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01 січня 2021 року, Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-IХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Судове рішення у справі № 240/7568/24 набрало законної сили 14 січня 2025 року.
На виконання зазначеного судового рішення 25 березня 2025 року відповідач здійснив виплату присудженого грошового забезпечення у розмірі 136531,09 грн, що сторонами не заперечується та підтверджується доказами в матеріалах справи (платіжною інструкцією від 24 березня 2025 року № 471 та скріншотом банківської виписки по рахунку позивачки).
Розмір указаної виплаченої суми підтверджено відповідачем відомістю розподілу виплат № 114, ( ОСОБА_1 у сумі 136531,09 грн на виконання рішення суду від 05 серпня 2024 року у справі № 240/7568/24.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам по суті спору суд зазначає про таке.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За приписами статті 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України "Про оплату праці" такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-III.
Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (абзац п`ятий частини другої статті 2 Закону № 2050-III у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Аналіз наведених норм Закону № 2050-ІІІ дає підстави вважати, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Відповідно до статті 3 Закону України № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону України № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Суд зазначає, що використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформульовано Верховним Судом у постановах від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20 та підтримано й натепер, зокрема, у постанові від 28 жовтня 2024 року у справі № 420/2598/24, висновки у якій є релевантними у цій справі.
Що ж до положень Закону № 2136-IX, урахувати які при вирішенні цієї справи просить відповідач, суд, насамперед, звертає увагу на те, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану"; а у статті 10 цього Закону йдеться щодо порушення роботодавцем зобов`язання щодо строків оплати праці внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили та можливого відтермінування строку виплати заробітної плати до моменту відновлення діяльності підприємства, що не є застосовним до спірних правовідносин у межах предмета розгляду цієї справи.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Всупереч статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки у межах спірних у цій справі правовідносин. Натомість вимоги позивачки ґрунтуються на матеріальному законі.
Ураховуючи наведене правове регулювання та викладену Верховним Судом правову позицію, суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачці компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення у складі виплати цього грошового забезпечення, відтак вимоги позивачки про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити компенсацію втрати доходу на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати 25 березня 2020 року суд визнає обґрунтованими.
Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
За відсутності понесених позивачкою судових витрат у цій справі питання їх розподілу у порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд не вирішує.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
вирішив:
Позов задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 11 січня 2022 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 11 січня 2022 року за весь час затримки виплати за період з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати грошового забезпечення 25 березня 2025 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

03.09.26