СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року м. Харків Справа №922/971/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В., 
за участю представників:
позивача – не з`явився, 
відповідача – Білоконь С.С. (адвокат), ордер серія ВІ№1332330 від 01.06.2026 року, свідоцтво №3953 від 11.01.2022 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги відповідача – Приватного підприємства «Престиж Буд Сервіс» (вх.№1220Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2026 року у справі №922/971/26,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройбіз», (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 11),
до Приватного підприємства «Престиж Буд Сервіс», (61166, м. Харків, вул. Серпова, 4, к. 711),
про стягнення 489993,33 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стройбіз» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного підприємства «Престиж Буд Сервіс», в якому просило суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 168468,75 грн, пеню у розмірі 211944,80 грн, 3% річних у розмірі 22940,96 грн та інфляційні втрати у розмірі 86638,82 грн, у зв`язку з неналежним виконанням договору оренди №14/08 від 14.08.2023 року. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати.
22.04.2026 року відповідач подав пояснення (вх.№9693), в яких вказав про наявність правових підстав для зменшення розміру неустойки на 99%.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.05.2026 року у справі №922/971/26 (повне рішення складено 11.05.2026 року, суддя Трофімов І.В.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства «Престиж Буд Сервіс» (61166, м. Харків, вул. Серпова, 4, к. 711; код ЄДРПОУ 39674290) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройбіз» (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 11; код ЄДРПОУ 38160450) основний борг у розмірі 168468,75 грн, пеню у розмірі 84777,92 грн, 3% річних у розмірі 22940,96 грн, інфляційні втрати у розмірі 86638,82 грн та судовий збір у сумі 4869,11 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2026 року по справі №922/971/26 в частині стягнення пені в розмірі 84777,92 грн – скасувати; постановити судове рішення, яким зменшити суму пені (неустойки) до 1%, стягнувши з ПП «Престиж Буд Сервіс» пеню в розмірі 1684,69 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що на момент подання позовної заяви, ПП «Престиж Буд Сервіс» було сплачено за договором оренди обладнання №14/08 від 14.08.2023 року грошові кошти на загальну суму 608793,75 грн, тобто виконано зобов`язання за договором фактично на 80%, що свідчить про добросовісну поведінку відповідача та виконання взятих на себе зобов`язань.
Відповідач зазначає, що в межах виконання контракту №KHV-DC-SW-01 від 12.06.2023 року з Реконструкції каналізаційних очисних споруд та лінії по обробці мулу м.Харкова, укладеного між ПП «Престиж Буд Сервіс» (орендар) та Комунальним підприємством «Харківводоканал», ПП «Престиж Буд Сервіс» не отримало грошові кошти в обумовлені строки, а тому не мало можливості сплатити грошові кошти за обладнання взяте у ТОВ «Стройбіз» у повному обсязі, про що було повідомлено керівника ТОВ «Стройбіз». За твердженням відповідача, вказаний контракт фінансується бюджетними коштами, тож фінансування відбувається в момент наявності бюджетних коштів.
Заявник апеляційної скарги зазначає, що обставинами, через які відповідач не мав можливості своєчасно виконати зобов`язання за договором є: домовленість між сторонами договору про оплату боргу за першої можливості; відсутність претензій з боку позивача; неможливість використання опалубки в зимовий час; неможливість використання опалубки в аномальну спеку; постійні обстріли та тривоги на території міста Харкова; своєчасне повернення опалубки позивачу; завищена ціна опалубки. 
На думку відповідача, в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують наявність об`єктивних обставин, через які відповідач був позбавлений можливості вчасно виконати взяті на себе зобов`язання. Відповідач зазначає, що повернув обладнання в належному стані позивачу, у строк обумовлений сторонами. Натомість, відповідач стверджує, що постійно сплачував грошові кошти на розрахунковий рахунок позивача, а саме питання наявності заборгованості та порядок її погашення було обговорено уповноваженими особами ТОВ «Стройбіз» та ПП «Престиж Буд Сервіс». Разом з тим, відповідач також зазначає, що більшість часу опалубка не використовувалась, адже в зимовий час, температурні режими не дозволяють виконувати бетонні роботи, та відповідно використовувати опалубку, як і використовувати опалубку в аномально спекотні періоди літньої пори року. Тому вважає, що накладати штрафні санкції на відповідача за періоди в яких обладнання не було задіяне, та не могло бути задіяним (але за яке відповідач сплатив грошові кошти в якості оренди такого обладнання) також є невиправданим, особливо в таких надмірних розмірах.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.06.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача – Приватного підприємства «Престиж Буд Сервіс» на рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2026 року у справі №922/971/26. Позивачу встановлено строк до 01.07.2026 року протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України, а також докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу. Встановлено, що учасники справи до 03.07.2026 року протягом якого вони мають подати до апеляційного господарського суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі з відповідним мотивуванням їх подання. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/971/26.
Вказана ухвала була направлена учасникам справи через підсистему Електронний суд до кабінету користувача і доставлена їм 15.06.2026 року (вважається врученою 16.06.2026 року).
Колегія суддів також враховує положення ч. 7 ст. 242 ГПК України, відповідно до яких якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє. 
16.06.2026 року матеріали справи №922/971/26 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
У встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу, клопотань, заяв від учасників справи не надходило.
У судовому засіданні 06.07.2026 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на їх задоволенні. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про місце, дату і час судового засідання повідомлені належним чином.
В ухвалі від 15.06.2026 року суд доводив до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи в даному судовому засіданні за відсутності інших учасників справи.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила таке.
14.08.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стройбіз» (далі – орендодавець) та Приватним підприємством «Престиж Буд Сервіс» (далі – орендар) укладено договір оренди №14/08 (далі – договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплатне користування будівельне та інше обладнання, яке є об`єктом власності орендодавця. 
Відповідно до п.2.1. договору орендна плата за користування обладнанням розраховується на підставі розцінок орендодавця з розрахунку за одну добу й вказується у відповідному додатку до цього договору, який є невід?ємною частиною даного договору. Орендна плата розраховується орендодавцем і підлягає оплаті орендарем з дати підписання сторонами акту прийому-передачі обладнання в оренду та до дати підписання сторонами акту повернення обладнання з тимчасового користування (оренди).
Пунктом 2.2. договору визначено, що вартість оренди, зазначена у відповідному додатку, дійсна й не підлягає зміні орендодавцем за умови 100% передоплати орендарем вартості оренди за весь період, зазначений сторонами в акті передачі обладнання в тимчасове користування. 
Відповідно до п. 3.1. орендар проводить передоплату за оренду обладнання у розмірі 100% на підставі відповідного додатку до договору або рахунку, виставленого орендодавцем не пізніше дати передачі обладнання в оренду. 
Пунктом 3.4.1. договору передбачено, що якщо обладнання за цим договором було передано в оренду на невизначений строк згідно п.4.2.2 даного договору, оплата орендної плати здійснюється згідно умов вказаних у відповідному додатку, але не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітним. В будь-якому разі орендар зобов`язаний сплатити суму орендної плати за весь час фактичного користування обладнанням протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання орендарем відповідної вимоги, або рахунку-фактури від орендодавця, яку останній має право надіслати в будь-який час протягом всього строку оренди обладнання.
Відповідно до п. 3.5 договору сторони щомісячно у строк до 7 календарного дня місяця наступного за звітним, підписують акти виконаних робіт (наданих послуг).
Пунктом 4.2.2. договору за домовленістю сторін, обладнання за даним договором може бути передано в оренду на невизначений строк, при цьому в додатку до цього договору та/або акті передачі, сторони зазначають тільки дату початку перебігу строку оренди без зазначення дати закінчення перебігу строку оренди. Обладнання вважається переданим в оренду на невизначений строк до моменту отримання орендарем вимоги орендодавця про повернення обладнання у визначений орендодавцем строк, або дату. 
За невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України (п. 7.1. договору).
Відповідно до п.7.3. договору за несвоєчасне внесення орендної плати у випадку продовження терміну оренди орендар сплачує орендодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення без обмеження строку нарахування пені. 
Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (п. 8.1. договору).
На виконання умов договору позивач передав відповідачу обладнання (опалубку), вартістю оренди обладнання – 2625,00 грн/доба, вартість обладнання у зазначеній комплектації – 766872,41 грн (додаток до договору від 14.08.2023 року).
Відповідно до акту БП000003121 від 15.08.2023 року передачі обладнання у тимчасове користування передано в оренду обладнання: балка VT 20 ALPHA 265 – 110 шт, балка VT 20 ALPHA 360 – 40 шт, стійка Comi B-300, гальв – 250 шт, тринога Comi, оц – 210 шт, головка хрестова Comi, оц – 260 шт, фанера PERI K 1250*2500*21 мм лам – 40 шт. 
На підставі акту БП000000032 від 12.07.2024 року повернення (приймання-передачі) обладнання у тимчасове користування від 12.07.2024 року вищевказане обладнання було повернуто. 
Матеріали справи містять укладені та підписані сторонами акти надання послуг №43 від 31.12.2023 на суму 78750,00 грн, №36 від 30.11.2023 на суму 78750,00 грн, №23 від 31.10.2023 на суму 78750,00 грн, №8 від 30.09.2023 на суму 78750,00 грн, №2 від 31.08.2023 на суму 39375,00 грн, №3 від 31.01.2024 на суму 40162,50 грн, №4 від 29.02.2024 на суму 68512,50 грн, №18 від 31.03.2024 на суму 73237,50 грн, №23 від 30.04.2024 на суму 70875,00 грн, №30 від 31.05.2024 на суму 73237,50 грн, №31 від 30.06.2024 на суму 70875,00 грн, №32 від 12.07.2024 на суму 28350,00 грн. Як вбачається зі змісту вказаних актів, претензій по об`єму, якості та строку виконання робіт (надання послуг) замовник не має.
Матеріали справи також містять платіжні інструкції про часткову сплату відповідачем за договором грошових коштів: №35 від 15.08.2023 року на суму 78750,00 грн, №210 від 26.09.2023 року на суму 78750,00 грн, №434 від 28.12.2023 року на суму 150000,00 грн, №533 від 31.01.2024 на суму 40162,50 грн, №562 від 16.02.2024 на суму 46875,00 грн, №1064 від 20.08.2024 на суму 34256,25 грн, №1103 від 28.08.2024 на суму 30000,00 грн, №1452 від 03.12.2024 на суму 50000,00 грн, №1503 від 11.12.2024 на суму 50000,00 грн, №1660 від 30.12.2024 на суму 50000,00 грн. 
За твердженням позивача, відповідач свої зобов`язання зі сплати орендних платежів виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 168468,75 грн, що стало підставою для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості, а також пені, 3% річних та інфляційні втрат, нарахованих у зв`язку з порушення строків сплати орендних платежів.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, беручи до уваги визнання основного боргу відповідачем, дійшов висновку, що заборгованість за договором в сумі 168468,75 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого позивачем періоду, суд першої інстанції встановив, що наданий розрахунок є арифметично правильним та обґрунтованим. Водночас, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, місцевий господарський суд, з огляду на господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної сплати орендних платежів і його ступінь вини, а також, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків та настання інших негативних наслідків для позивача, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, вважав за можливе частково задовольнити клопотання та зменшити заявлену до стягнення неустойку на 60%.
Апелянт не оскаржує рішення в частині стягнення заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат, а отже, апеляційний перегляд рішення в цій частині не здійснюється.
Апеляційний господарський суд враховує, що об`єктом апеляційного перегляду у даному випадку є рішення місцевого господарського суду в частині стягненні пені у розмірі 84777,92 грн. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.
Враховуючи встановлену ст. 204 Цивільного кодексу України та неспростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означеного договору оренди №14/08 від 14.08.2023 року, апеляційний господарський суд вважає його належною у розумінні ст. 11, 509 Цивільного кодексу України підставою для виникнення та існування обумовлених такими правовідносинами кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
Одним з ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин, а тому законодавець передбачив, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 Цивільного кодексу України).
Як виснував Верховний Суд у постанові від 11.01.2024 року у справі № 916/1247/23 особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Із встановлених обставин справи вбачається, що договір відповідачем укладено в добровільному порядку, відповідач погодився щодо умов, не оспорював їх в судовому порядку та в межах здійснення провадження у цій справі у місцевому суді жодних зауважень щодо них також не наводив.
Таким чином між сторонами цього спору існують договірні відносини на підставі укладеного договору, який визначає, зокрема, підстави, порядок, умови, межі, період та розмір відповідальності сторін.
У відповідності до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тобто зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26.08.2021 року у справі №911/378/17 (911/2223/20).
Тож, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 року у справі №904/3551/18).
Верховний Суд у постанові від 23.02.2023 року у справі №905/1677/16 констатував, що застосоване у ст.551 ЦК України словосполучення «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.
Крім того, у вирішенні судом про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати також до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі №910/11733/18 та від 04.06.2019 року у справі №904/3551/18).
Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Водночас закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18.
Правовий аналіз приписів статті 551 Цивільного кодексу України свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду. Відповідний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 04.05.2018 року у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі №908/868/18, від 03.06.2019 року у справі №914/1517/18.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
При цьому, закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення. Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові від 19.01.2024 року у справі №911/2269/22, Верховний Суд України у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які, зокрема, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України). Такий висновок міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі №916/878/20.
Вирішуючи питання про зменшення пені на 60%, судом першої інстанції, було правомірно враховано таке: 1) відповідач виконав свої зобов`язання за договором на 80%; 2) порушення зобов`язань не завдало збитків позивачу; 3) діяльність відповідача ускладнюється нестабільною роботою енергомережі, через обстріли агресора, повітряними тривогами та артилерійські обстріли, що також скорочує тривалість робочого часу, адже під час повітряних тривог, працівники припиняють свою роботу.
Окремо апеляційний господарський суд звертає увагу, що збитками, заподіяними позивачу внаслідок прострочення оплати, є лише збитки від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів, позовні вимоги про стягнення яких також заявлені у даній справі та задоволені судом у повному обсязі заявленої суми. Також грошові втрати, які поніс позивач за період наявності заборгованості, відшкодовуються останньому шляхом стягнення 3% річних.
Колегія суддів зауважує, що розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Водночас, колегія суддів зазначає, що зменшення розміру пені на 99% нівелюватиме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Разом з тим, зменшення розміру стягуваної пені на 60% свідчить про дотримання балансу інтересів сторін, у тому числі позивача, адже має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів.
Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (п. 23 постанови Верховного Суду від 24.05.2022 року у справі №910/10675/21).
Разом з цим, відповідачем не надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих аргументів щодо винятковості обставин невиконання взятого ним на себе зобов`язання. Стосовно непередбачених обставин щодо нерозрахунку з відповідачем інших контрагентів (в межах виконання контракту №KHV-DC-SW-01 від 12.06.2023 року з Реконструкції каналізаційних очисних споруд та лінії по обробці мулу м. Харкова, укладеного між ПП «Престиж Буд Сервіс» та Комунальним підприємством «Харківводоканал»), а також неможливість використання опалубки в зимовий час та у спеку; завищена ціна опалубки, то такі обставини є ризиками підприємницької діяльності, які взяв на себе відповідач при створенні товариства і відповідальність за настання таких обставин жодним чином не може перекладатися на позивача. 
Також, відповідачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про його дійсний фінансовий стан, тобто не доведено, що розмір стягуваної з нього неустойки є надмірним тягарем для нього.
Колегія суддів також враховує, що договір між сторонами було укладено вже під час широкомасштабної військової агресії російської федерації на території України, що дає підстави для висновку, що сторони були обізнані із впливом бойових дій на здійснення органами управління суб`єктів господарювання своїх функцій.
Слід також враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі порядок розрахунків, відтак відповідач прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань. Крім того, необхідно врахувати, що спір у цій справі виник саме з вини відповідача у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідних платежів.
В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вжиття відповідачем усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи як інтереси позивача, так і інтереси відповідача.
Окремо колегія суддів звертає увагу на положення умов пункту 10.2. договору відповідно до якого усі зміни й доповнення до даного договору можуть бути зроблені тільки в письмовій формі за згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди, що спростовує доводи відповідача про « домовленість між сторонами договору про оплату боргу за першої можливості», адже матеріали справи не містять відповідних додаткових угод до договору.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискреційні повноваження для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.
Колегія суддів, з урахуванням обставин справи в їх сукупності, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку для зменшення належного до стягнення розміру пені на 60%, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, з урахуванням балансу між інтересами кредитора і боржника, що узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Приватного підприємства «Престиж Буд Сервіс» без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2026 року у справі №922/971/26 без змін.
З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Престиж Буд Сервіс» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2026 року у справі №922/971/26 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 15.07.2026 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.В. Россолов