ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 488/844/25
провадження № 61-1707св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Миколаївської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року у складі судді Орлова С. Ф. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовікіної Т. М., Яворської Ж. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
1. У березні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного утримання та виховання малолітніх дітей.
2. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він із 19 жовтня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 .
3. Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідачки народилося двоє спільних дітей: донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
4. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області 
від 17 травня 2023 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.
5. Позивачка та відповідач після розірвання шлюбу спільно не проживають, спільні діти залишилися проживати із позивачем, який за місцем фактичного проживання дітей створив всі необхідні умови для комфортного і безпечного проживання останніх. 
6. Мати дітей не приймає участь у їх вихованні та утриманні, створила нову сім`ю, з якою і проживає спільно.
7. Вказував, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей є необхідним для реалізації його прав та обов`язків, визначених СК України, зокрема, можливості представляти інтереси неповнолітніх дітей у державних та комунальних закладах, бути представником під час оформлення медичних документів у закладах охорони здоров`я, органах влади, для отримання соціальної допомоги, а також вирішення питання про переміщення дітей без документального оформлення згоди матері у разі виникнення небезпечної ситуації, пов`язаної із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України.
8. З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що він здійснює самостійне виховання та повне фінансове утримання неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі відповідачки.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
9. Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області 
від 24 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
10. Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що, звертаючись до суду, позивач просив встановити факт самостійного утримання та виховання дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для їх матері, яка є відповідачкою у справі.
11. Як зауважили суди, мати дітей, хоча і створила нову сім`ю та проживає окремо, водночас бере безпосередню участь у їх вихованні та утриманні, спілкується з ними, а діти не позбавлені її уваги та піклування.
12. Більше того, суди зауважили, що місце проживання дітей разом із батьком визначене за спільною згодою батьків та самих дітей, що відповідає їхнім інтересам та не суперечить положенням статті 160 Сімейного кодексу України.
13. Позивач, звертаючись до суду, своєю чергою, не надав доказів невиконання або ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо спільних дітей. Вищевказані обставини також не були доведені 
у встановленому законом порядку стороною позивача.
14. Водночас, як зауважив районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, та обставина, що позивач піклується про стан здоров`я дітей, уклав декларації про вибір лікаря, забирає сина з ліцею, працює для їх утримання, дбає про їхній розвиток і дозвілля, лише підтверджує те, що він 
є хорошим батьком та належним чином виконує батьківські обов`язки, однак не свідчить про самостійне утримання та виховання ним дітей.
15. Також суди зауважили, що фактично метою звернення позивача до суду з вимогами про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей є необхідність отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка, на переконання позивача, необхідна для захисту прав дітей. Водночас позивач не довів, що відповідачка як мати дітей не здатна вжити заходів для захисту їхніх прав у разі їх порушення, не може виконувати свої батьківські обов`язки щодо них або позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснювати свої батьківські права стосовно дітей.
16. З огляду на наведене районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, у зв`язку з якими батьківська правосуб`єктність матері дітей була б обмежена або припинилася, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного утримання та виховання позивачем малолітніх дітей.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
17. У лютому 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області 
від 24 жовтня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у вказаній справі.
18. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
19. У касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
20. Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
21. На переконання заявника, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору неправильно застосували норми сімейного законодавства щодо змісту батьківських обов`язків, зокрема статей 141, 150, 155, 180 СК України, положення пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також положення додатка 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 16 травня 2024 року № 560.
22. Крім того, на думку заявника, суди попередніх інстанцій не врахували принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини, закріплений у статті 3 Конвенції про права дитини.
23. Відтак, як зауважує заявник касаційної скарги, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору фактично ототожнили встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей із позбавленням матері батьківських прав, чого законом не передбачено. 
24. На думку заявника, наведений підхід суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 11 вересня 
2024 року у справі № 201/5972/22, відповідно до якого встановлення факту самостійного виховання дітей не змінює обсягу батьківських прав іншого з батьків, однак може мати юридичне значення для реалізації соціальних гарантій, а відсутність рішення про позбавлення батьківських прав не є перешкодою для встановлення такого факту.
25. Відтак суди попередніх інстанцій при вирішенні справи формально послалися у своїх рішеннях на вищезазначену постанову Верховного Суду, однак дійшли висновку, що суперечить викладеній у ній правовій позиції, що на думку заявника є самостійною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
26. Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що діти фактично та постійно проживають разом із батьком, проігнорували позицію матері, яка не заперечувала проти задоволення позову, безпідставно применшили значення доказів, наданих органом опіки та піклування, та фактично ототожнили епізодичне спілкування відповідачки з дітьми з реальним виконанням нею батьківських обов`язків.
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27. Судами попередніх інстанцій у змісті оскаржуваних судових рішень встановлено, що позивач і відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2012 року по 17 травня 2023 року.
28. Під час перебування у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
29. Зі змісту копії паспорта позивача судами встановлено, що останній зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_1 , однак відповідно до копії акту про проживання 
від 02 грудня 2024 року позивач із травня 2023 року разом з дітьми ( ОСОБА_8 
і ОСОБА_9 ) постійно проживають за адресою: 
АДРЕСА_2 . Батько дбає про добробут родини, матеріально забезпечує дітей, піклується про їх навчання і займається вихованням.
30.  ОСОБА_2 з травня 2023 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , однак фактично проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .
31. Зі змісту довідок Миколаївського ліцею імені Олега Ольжича від 02 грудня 2024 року ОСОБА_5 є учнем 1 класу, а ОСОБА_4 - ученицею 6 класу ліцею. Їх батько ОСОБА_1 приймає участь у шкільному житті, відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником, забирає сина з ліцею.
32. Відповідно до акта обстеження умов проживання сім`ї позивача, складеного 18 червня 2025 року начальником служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, спільні діти позивача та відповідачки проживають разом з позивачем в орендованій квартирі, останнім створені належні умови для виховання та утримання дітей. 
33. Водночас зі змісту акта обстеження умов проживання сім`ї відповідачки, складеного 18 червня 2025 року, судами встановлено, що мати дітей, яка також проживає в орендованому житлі, має задовільні умови проживання, а під час складання акту пояснила, що спілкується із донькою та сином, вони відвідують її, вона вітає їх в дні народження, дарує подарунки. Діти проживають з батьком за їх бажанням та спільною згодою між батьками, крім цього вони звикли до звичного їм середовища (школа, друзі, оточення), оскільки постійно проживали за адресою позивача з 2014 року. Відповідачка працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю «Зодіак» та наразі перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною по досягненню трьох років.
34. Зі змісту листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про неможливість надання висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради» судами встановлено, що під час бесіди з донькою сторін - ОСОБА_10 , остання повідомила, що любить і тата, і маму, з якою часто спілкується, ходить до неї в гості гратися з молодшим братом, мати їй телефонує, вітає зі святами, дарує подарунки. На час складення акту обстеження умов проживання сім`ї представники Служби у справах дітей не спілкувалися з сином сторін, оскільки дитина перебувала у бабусі по лінії батька.
Позиція Верховного Суду
35. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
36. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
37. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
38. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
39. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
40. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
41. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
42. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
43. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
44. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
45. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
46. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року 
і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
47. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
48. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
49. Змістом статті 141 СК України передбачена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
50. Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
51. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
52. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
53. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
54. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини 
є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
55. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
56. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
57. Оскільки СК України чітко встановлює, що сімейні права та обов`язки 
є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
58. СК України не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
59. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
60. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків 
є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
61. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
62. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування 
у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
63. Вищезазначений висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження 
№ 14-132цс23) та обґрунтовано враховано судами попередніх інстанцій під час вирішення справи, що є предметом касаційного перегляду.
64. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
65. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
66. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
67. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом із батьком, однак не підтверджують ухилення матері від участі у їхньому вихованні, що, своєю чергою, є підставою для відмови у задоволенні позову про встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком малолітніх дітей.
68. Більше того колегія суддів відхиляє як неспроможні доводи касаційної скарги щодо того, що відповідачка змінила місце проживання та фактично самоусунулась від виховання і утримання спільних дітей, а позивач самостійно забезпечує їх виховання і утримання, оскільки сама по собі зміна місця проживання матері дитини не підтверджує факт ухилення останньої від батьківських обов`язків, а свідчить лише про обставини проживання дитини разом з батьком, що узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у змісті постанов від 07 травня 2026 року в справі № 743/1602/24 (провадження № 61-3867св26) та від 10 червня 2026 року у справі № 372/1217/25 (провадження № 61-2719св26) та які, своєю чергою, підлягають врахуванню в силу вимог частини третьої статті 400 ЦПК України при касаційному перегляді справи.
69. Відтак, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
70. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
71. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
72. Відтак, ураховуючи, що позивач, звертаючись до суду, не надав доказів на підтвердження невиконання або ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо спільних із позивачем дітей, тобто доказів існування або настання обставин, у зв`язку з якими батьківська правосуб`єктність матері дітей була б обмежена або припинилася, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного утримання та виховання малолітніх дітей.
73. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,залишити без задоволення.
2. Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області 
від 24 жовтня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
В. В. Сердюк