Дата документу 23.07.2026 

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________
Єдиний унікальний № 335/1343/18 Головуючий у 1 інстанції Крамаренко І. А.
Провадження № 22-ц/807/1807/26 Суддя доповідач Салтан Лілія Геннадіївна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого, судді-доповідача Салтан Л.Г. ,
суддів: Кочеткової І.В., Бредуна Д.С.
за участю секретаря судового засідання: Бєлової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Святченко Євгенії Вікторівни, за апеляційною скаргою Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в особі представника - Святченко Євгенії Вікторівни, на ухвалу Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 16 червня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:

21.05.2026 ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Приладишевої Н.Г., через підсистему систему «Електронний суд», звернулася до суду із скаргою на рішення та дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Святченко Євгенії Вікторівни у виконавчому провадженні №65606332. 
В обґрунтування скарги зазначила, що на примусовому виконанні вЛівобережному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України ( колишня назва - Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 65606332 щодо виконання судового наказу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 335/1343/18 від 15.02.2018, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.02.2018 року до досягнення дитиною повноліття.
Боржник ОСОБА_2 аліменти на дитину сплачував не у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка відповідно до розрахунку заборгованості від 20.06.2026 року станом на червень 2025 року становила 179358,02 гривень.
ІНФОРМАЦІЯ_2 боржник ОСОБА_2 помер.
23.06.2025 року головним державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті ЗапоріжжіДніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Святченко Є.В. на підставі п.3 ч.1 ст.39 та ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження», було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, якою також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Сторона стягувача вважала прийняту головним державним виконавцем Святченко Є.В. постанову про закінчення виконавчого провадження від 23.06.2025 протиправною, всупереч п.3 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки дані правовідносини допускали правонаступництво боржника. Також вважала безпідставним зазначення у постанові про закінчення виконавчого провадження від 23.06.2025 відомостей про те, що: «Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 гривня (UAH); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 0 гривня (UAH)»; у той час як відповідно до розрахунку заборгованості ця заборгованість становила 179358,02 гривень, тому саме ця сума мала бути зазначена у відповідній постанові як залишок нестягнутої суми.
У скарзі просила суд визнати неправомірними дії Головного державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті ЗапоріжжіДніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Святченко Євгенії Вікторівни щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 65606332; від 23.06.2025;скасувати постанову головного державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті ЗапоріжжіДніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України стара назва-Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) Святченко Євгенії Вікторівни про закінчення виконавчого провадження від 23.06.2025 у ВП № 65606332; зобов`язати головного державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Святченко Євгенію Вікторівну відновити виконавче провадження № 65606332.
Ухвалою суду першої інстанції від 16 червня 2026 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову головного державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (на даний час - Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) Святченко Євгенії Вікторівни про закінчення виконавчого провадження від 23.06.2025 у ВП № 65606332; у задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, 30 червня 2026 року Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в особі представника - Святченко Євгенії Вікторівни, через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду від 16.06.2026 року про скасування постанови головного державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Святченко Є.В. про закінчення виконавчого провадження ВП 65606332 від 23.06.2025 року в повному обсязі; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги на рішення та дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Святченко Євгенії Вікторівни в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, вказана постанова про закінчення виконавчого провадження ВП 65606332 від 23.06.2025 р. є правомірною та такою, що відповідає нормам чинного законодавства, тому не підлягає скасуванню, оскільки за змістом п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті боржника, якщо виконання його обов`язків у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. Аліментні зобов`язання за своєю правовою природою є такими, що нерозривно пов`язані з особою боржника. Відповідно до ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Обов`язок зі сплати аліментів відноситься саме до такої категорії зобов`язань, оскільки виникає з особистих сімейних правовідносин між конкретними особами — батьком і дитиною. Отже, після смерті боржника ОСОБА_2 зобов`язання щодо сплати аліментів припиняється як нерозривно пов`язане з його особою. При зверненні до державного виконавця стягувача із заявою про надання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням 65606332, стягувача було повідомлено про розмір заборгованості на момент смерті боржника, який складав 179358,02 грн. Жодної заяви від ОСОБА_1 , щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП 65606332 від 23.06.2025 р. на адресу відділу не надходило, не було жодних заяв з приводу звернення державним виконавцем до нотаріуса за встановленням кола спадкоємців після смерті ОСОБА_2 . Державним виконавцем вжито заходів в межах наданих йому повноважень відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу справи від 30 червня 2026 року для розгляду цієї справи визначений склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав: головуючий суддя ( суддя-доповідач) Салтан Л.Г. та члени колегії:судді Гончар М.С. та Кочеткова І.В.
Ухвалою від 30 червня 2026 року, постановленою суддею - доповідачем Салтан Л.Г., вказану справу витребувано у суду першої інстанції.
02 липня 2026 року вищезазначена справа надійшла до апеляційного суду.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 03 липня 2026 року відкрито провадження. При відкритті апеляційного провадження учасникам справи наданий строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою суду від 03 липня 2026 року справу призначено до розгляду, за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом учасників справи до судового засідання.
10.07.2026 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Приладишева Н.Г.- надала відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін; зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Вказує, що Верховним Судом сформовано усталену практику про те, що правовідносини в частині заборгованості за аліментами, допускають правонаступництво у випадку смерті боржника і на вказані відносини не поширюються положення ст.608 та 1219 ЦК України, щодо припинення таких зобов`язань: звертає увагу колегії суддів на постанови Верховного Суду від 16.06.2021 р. по справі № 754/17704/18; від 12.08.2020 р. по справі № 199/5826/16-ц від 21.03.2018 р. по справі № 161/11682/15-ц .
Також звертає увагу апеляційного суду, що судом першої інстанції при розгляді даної справи, було враховано, що після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , приватним нотаріусом ЗМНО Каценельсон О.В. була заведена спадкова справа № 36/2025, номер в спадковому реєстрі 74259448, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру № 81661132. До кола спадкоємців після смерті ОСОБА_2 входять, окрім дитини ОСОБА_3 , також його батьки, які прийняли спадщину. При цьому, зазначає, що до спадкового майна боржника входить 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою № 432763957. А тому вважає, що заборгованість ОСОБА_2 за аліментами у ВП № 65606332, яка виникла до дня його смерті, може бути погашена спадкоємцями в межах вартості отриманої спадщини, в тому числі і частки квартири. Головний державний виконавець Святченко Є.В. своєю постановою від 23.06.2025 р. закінчила виконавче провадження № 65606332, припинила чинність арештів, тому ОСОБА_1 не могла звернутися з заявою про заміну сторони її правонаступником у закінченому виконавчому провадженні. 
Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу справи від 22 липня 2026 року для розгляду цієї справи визначений склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав: головуючий суддя ( суддя-доповідач) Салтан Л.Г. та члени колегії:судді Бредун Д.С. та Кочеткова І.В.
У судовому засіданні представник скаржника (стягувача) ОСОБА_1 – адвокат Приладишева Н.Г. заперечила у задоволені апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві. 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду не зверталися.
Вирішуючи питання щодо розгляду скарги у відсутність учасників, що не з`явилися в судове засідання, колегія суддів враховує, що за змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження; відповідно положень ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи; суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, інші учасники процесу – у відзиві, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачала підстав для відкладення розгляду справи та вважала за доцільне розглянути справу в даному судовому засіданні, оскільки неявка учасників справи не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника скаржника (стягувача), перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вважав,що заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла у боржника за життя є його загальним борговим зобов`язанням, яке спадкується на загальних підставах і входить до складу спадщини, отже дані правовідносини допускають правонаступництво, в зв`язку з чим оскаржувана постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки державний виконавець мала вчинити дій щодо заміни померлого боржника його правонаступником, однак цього не зробила.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у Лівобережному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яке наразі має назву Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, перебувало виконавче провадження № 65606332 з примусового виконання судового наказу №335/1343/18, виданого 21.05.2021 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.02.2018 року до досягнення дитиною повноліття.
01.06.2021року старшим державним виконавцем Петренко О.С. відкрито виконавче провадження №65606332.
01.06.2021 року старшим державним виконавцем Петренко О.С. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 
23.04.2025 року головним державним виконавцем Святченко Є.В. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_2 ; а також постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; постанову про накладення штрафів; постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, актовий запис про смерть №1593, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.07.2025 року.
Відповідно до копії розрахунку заборгованості, складеного за підписом державного виконавця Святченко Є.В. від 20.06.2026 по ВП № 65606332, вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів за ОСОБА_2 за період з 07 лютого 2018 року по червень 2025 року, становить 179358,02 гривень.
23.06.2025 головним державним виконавцем Святченко Є.В., з посиланням на п.3 частини першої ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, за змістом якої головним державним виконавцем зазначено, що «Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 гривня (UAH); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 0 гривня (UAH)». Також зазначеною постановою головний державний виконавець Святченко Є.В. припинив чинність арештів та скасував інші заходи примусового виконання. 
26.02.2025 року після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , приватним нотаріусом Каценельсон О.В. зареєстрована спадкова справа за №36/2025, що підтверджено наявною в матеріалах справи (а.с. 43) копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 81661132 від 26.06.2025року. 
Спірні правовідносини мають наступне правове регулювання.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Змістом ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, що є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Конституція України, зокрема, ст. 129-1, визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII)). 
Отже, виконання судового рішення є заключним етапом цивільного процесу щодо захисту порушеного права чи законного інтересу особи, що звернулась до суду за захистом.
Розділ VII ЦПК України регулює судовий контроль за виконанням судових рішень.
Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно із ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Виконання судового рішення є заключним етапом цивільного процесу щодо захисту порушеного права чи законного інтересу особи, що звернулась до суду за захистом своїх прав.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно зі ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що буквальне розуміння норми викладеної в п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, оскільки положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті стягувача слід розуміти так, що вони стосуються, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва. Сам факт смерті боржника слід розглядати як вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження, про що зазначалося у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20.
Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 55 ЦПК України у редакції, чинній із 15 грудня 2017 року, згідно з якою у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.
Під час виконавчого провадження заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі статті 442 ЦПК, якою визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
За змістом пункту 5 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.
Отже, у разі смерті фізичної особи - сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22)).
Згідно із частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку із цим не може бути виконано іншою особою.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). При цьому, до складу спадщини не входять, зокрема, обов`язки особи як боржника, якщо вони нерозривно пов`язані з його особою і у зв`язку з цим не можуть бути виконані іншою особою (ст.ст. 1219, 608 ЦК України).
Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. 
З викладеного вище вбачається, що обов`язок щодо сплати аліментів на дитину припиняється у разі смерті платника аліментів і не входить до складу спадщини, оскільки дане зобов`язання нерозривно пов`язане з особою батька/матері та дитини і не може бути покладено на іншу особу.
Поряд з цим, за змістом статті 194 СК України від погашення заборгованості за аліментами боржника, не може звільнити жодна обставина, оскільки предметом спору у даному випадку заборгованість утворилася за життя боржника, тому фактично спір зводиться до питання про можливість стягнення зі спадкоємців боргу спадкодавця, який він мав за життя у вигляді заборгованості за аліментними зобов`язаннями .
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 161/11682/15-ц суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів, які є спадкоємцями майна померлого боржника заборгованості за аліментами, що утворилася за його життя за рахунок спадкового майна. 
Аналізуючи зазначені норми права, враховуючи релевантні висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до однозначного висновку, що сам обов`язок платника аліментів по їх сплаті, як чергових платежів за місяць, однозначно після його смерті припиняється як нерозривно пов`язаний з особою батька (матері) дитини і не може бути виконаний іншою особою (стаття 608 ЦК України), однак у разі наявності заборгованості зі сплати платежів у випадку смерті платника аліментів його спадкоємці за рахунок наявних активів спадкової маси зобов`язані погасити заборгованість за аліментами на дитину, що утворилася за його життя внаслідок дій (бездіяльності) такого спадкодавця-боржника – отже, борг спадкодавця за аліментами повинен бути стягнутий за рахунок активів спадкової маси і не є тим зобов`язанням, яке припиняється як таке, що нерозривно пов`язане із особою боржника. Тобто зазначені правовідносини допускають правонаступництво, а тому вирішення питання щодо закінчення виконавчого провадження без з`ясування питання щодо можливості заміни боржника у виконавчому провадженні його правонаступником, є передчасним.
Судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять відомостей щодо погашення заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів, натомість матеріалами справи констатовано, що відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20.06.2026 по ВП № 65606332, заборгованість за ОСОБА_2 , яка утворилася за його життя, становить 179 358,02 гривень. 
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла у боржника за життя і до дня його смерті є його загальним борговим зобов`язанням, яке спадкується на загальних підставах і входить до складу спадщини, а тому спадкоємці ОСОБА_2 , які приймуть спадкову масу, зобов`язані погасити заборгованість за аліментами за рахунок наявних активів спадкової маси, в зв`язку з чим оскаржувана постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинився у зв`язку з його смертю, а тому виконавче провадження підлягає закриттю є хибними та не спростовують висновків суду першої інстанції, при цьому вони не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони фактично дублюють доводи, викладені у відзиві на первісну скаргу, яким суд надав належну оцінку, перевіривши обставини справи належним чином.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі вищевикладеного, з огляду на те, що суд першої інстанції правильно встановив дійсні обставини справи під час розгляду скарги по суті, правильно визначився із нормами матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що що заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла у боржника за життя і до дня його смерті є його загальним борговим зобов`язанням, що спадкується на загальних підставах і входить до складу спадщини, а тому спадкоємці боржника зобов`язані погасити заборгованість за аліментами за рахунок наявних активів спадкової маси, в зв`язку з чим вважав ухвалену державним виконавцем оскаржувану постанову про закриття виконавчого провадження незаконною та прийшов до правильного висновку щодо її скасування.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в особі представника - Святченко Євгенії Вікторівни слід залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2026 року без змін.
Керуючись ст.ст. ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргуЛівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в особі представника - Святченко Євгенії Вікторівни  – залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2026 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 24 липня 2026 року. Копію постанови надіслати учасникам провадження для відома.

Головуючий суддя: Л.Г. Салтан

Члени колегії:

Суддя: І.В. Кочеткова

Суддя: Д.С. Бредун