УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/869/20 Головуючий у 1-й інст. Єригіна І. М. 
Категорія 3 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №278/869/20 за позовом  Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продторг-2007», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Євдокимов Сергій Михайлович, Державний реєстратор виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області в особі Баренко Євгена Олександровича, про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна 
за апеляційними скаргами  ОСОБА_2 , поданою адвокатом Кравчуком Василем Івановичем, та ОСОБА_1 , поданою адвокатом Слівінським Артемом Олексійовичем,
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Єригіної І.М. у м.Житомирі,

у с т а н о в и в:

У квітні 2020 року Міністерство оборони України та Концерн «Військторгсервіс» звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продторг-2007», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Просили: визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 32657522 від 01 грудня 2016 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , прийняте державним реєстратором виконкому Житомирської міської ради Житомирської області Баренком Євгеном Олександровичем; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 36598877 від 14 серпня 2017 року 12:19:52 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ТзОВ «Промторг-2007», прийняте державним реєстратором виконкому Житомирської міської ради Житомирської області Баренком Є.О.; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 40606433 від 12 квітня 2018 року 17:41:33 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , прийняте приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Євдокимовим Сергієм Михайловичем; витребувати з чужого незаконного володіння та повернути у власність держави майно.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що всупереч вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» протиправно зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року та акта приймання-передачі нерухомого майна від 15 лютого 2005 року, а у подальшому – за ТзОВ «Продторг-2007» на підставі протоколу загальних зборів товариства від 29 червня 2017 року, акта прийому-передачі від 29 червня 2017 року та у подальшому - за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу частки допоміжного будинку (гаражів) від 12 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТзОВ «Продторг-2007», за наявності вже зареєстрованого права власності на нерухоме майно, яким є комплекс адміністративно-господарських будівель по АДРЕСА_1 , за державою в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» на праві господарського відання у 2008році. 

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2024 року позов задоволений. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 32657522 від 01 грудня 2016 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , прийняте державним реєстратором виконкому Житомирської міської ради Житомирської області Баренком Євгеном Олександровичем. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 36598877 від 14 серпня 2017 року 12:19:52 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ТзОВ «Промторг-2007», прийняте державним реєстратором виконкому Житомирської міської ради Житомирської області Баренком Є.О. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 40606433 від 12 квітня 2018 року 17:41:33 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , прийняте приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Євдокимовим Сергієм Михайловичем. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та господарське відання Концерну «Військторгсервіс» державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: адміністративний будинок, літ. «А» - 194,3 кв.м; виробничий будинок, літ. «Б» - 1 526,4 кв.м; склад-баню, літ. «В» - 527,9 кв.м; матрацний цех, літ. «Д» - 329,5 кв.м; трансформаторну (електрощитову), літ. «Ж» - 17,8 кв.м; склад ПММ, літ. «З» - 30,7 кв.м; курятник, літ «И» - 42,2 кв.м; бомбосховище, літ. «Н» - 30,6 кв.м; бомбосховище, літ. «М» - 84,3 кв.м; склад ЦРМ, літ. «О» - 377,9 кв.м. Витребувано з чужого незаконного володіння ТзОВ «Продторг-2007» та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та господарське відання Концерну «Військторгсервіс» 1/2 частину державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: допоміжний будинок та гаражі, літ. «Г» (слюсарка) - 134,4 кв.м. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та господарське відання Концерну «Військторгсервіс» 1/2 частину державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: допоміжний будинок та гаражі, літ. «Г» (слюсарка) 134,4 кв.м. Стягнуто з ТзОВ «Продторг-2007», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках із кожного на користь Концерну «Військторгсервіс» 18 919 грн судового збору, тобто по 6 306 грн із кожного.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Слівінський А.О. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального, а саме, ст.388 ЦК України, ст.1 Протоколу №1 від 20 березня 1952 року до Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та процесуального права щодо оцінки доказів із позиції їх належності та допустимості, неврахування доводів та доказів відповідачів у справі, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що спірне майно перейшло у приватну власність відповідачі у 2004 році за результатами прилюдних торгів із його продажу Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України на підставі відповідного договору купівлі-продажу. Міністерство оборони України з 2004 року знало про вибуття цього майна з його власності. ЦК України передбачає засади захисту права власності, зокрема, його ст.388, яка регулює право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Можливе перебування спірного майна на балансі Воєнторгу не визначає підстав знаходження такого майна у його власності. Відповідно до абз.4,5,6 п.9 листа Вищого арбітражного суду України від 31 січня 2001 року №01-8/98 «Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов`язані із здійсненням права власності та його захистом», баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов`язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства. Саме обставини вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу, входить до предмета доказування в цій категорії справ. Позивач про причини пропуску строку позовної давності суду не повідомляв, про його поновлення перед судом не клопотав. Положення Конституції України, ЦК України, Закону України «Про власність» (діючого на момент спірних правовідносин), Конвенції закріплюють принципи рівності усіх форм власності та непорушність цього фундаментального права. 

Відповідач ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та провадження у справі закрити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.
Доводи цієї апеляційної скарги покликаються на те, що суд першої інстанції помилково поклав у основу рішення висновок, що відповідач ОСОБА_2 володів майновим комплексом по АДРЕСА_1 без належних правових підстав. Вказаний висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи і повністю спростовується наступними доказами: договором купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року №41, який укладений за результатами аукціону, проведеного 08 листопада 2004 року Українською товарною біржею, код ЄДРПОУ: 30958407, згідно з умовами якого, покупець сплачує власнику майна в особі Головного Управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України 1 938 390,20 грн; прибутковими касовими ордерами про оплату за придбаний майновий комплекс від 13 грудня 2004 року №790 у сумі 738 390,20 грн; від 17 грудня 2004 року №799 у сумі 600 00 грн; від 24 грудня 2004 року №811 у сумі 600 00 грн, а всього на суму 1 938 390,20 грн; актом прийому-передачі від 15 лютого 2005 року, згідно з яким, Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України передало, а ОСОБА_2 прийняв придбаний на аукціоні майновий комплекс, що на АДРЕСА_1 . Наразі жоден із вище вказаних документів, в тому числі, укладений на Українській торговій біржі договір купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року №41, прибуткові касові ордери про оплату ОСОБА_2 вартості придбаного ним майнового комплексу, акт прийому-передачі майна від 15 лютого 2005 року недійсними не визнані та є чинними. Відповідно до вимог, передбачених ст.15 Закону України «Про товарну біржу», який був чинним на день укладення договору купівлі-продажу, укладені на товарній біржі договори купівлі-продажу нотаріальному посвідченню не підлягали. Згідно з положеннями п.3 договору купівлі-продажу право власності у покупця на об`єкт продажу наступає після повної оплати за об`єкт продажу. У мотивувальній частині рішення суду є відомості про відповідь Житомирського РУП ГУНП у Житомирській області від 19 квітня 2024 року №7518/201/02/2024 на запит Концерну «Військторгсервіс» №07/1413/23 про закриття кримінального провадження, але з тих відомостей не можна зрозуміти, чи причетний ОСОБА_2 до того кримінального провадження. ОСОБА_2 підписував договір купівлі-продажу та акт прийому-передачі, але жоден із цих документів недійсним не визнаний. Прибуткові касові ордери, які видані ОСОБА_2 після прийняття від нього грошей на оплату майнового комплексу, мають підписи посадової особи, яка прийняла від ОСОБА_2 гроші, та завірені печаткою. В мотивувальній частині рішення відсутні будь-які відомості про встановлення заборгованості з оплати за проданий і переданий 15 лютого 2005 року у власність ОСОБА_2 майновий комплекс. У випадку виявлення такої заборгованості факт її виявлення повинен був бути відображений в акті інвентаризації, яка проводиться в ході проведення господарсько-фінансової ревізії відомчими ревізорами або ревізорами-контролерами відповідного державного контрольно-ревізійного управління. Відсутність будь-яких доказів про визнання укладеного на Українській товарній біржі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року №41 майнового комплексу по АДРЕСА_1 , а також акта прийому-передачі від 15 лютого 2005 року цього ж самого комплексу продавцем ОСОБА_2 , свідчать про незаконне перебування того самого комплексу на балансі у Концерну «Військторгсервіс» після 15 лютого 2005 року. Позивачі на підставі документів із недостовірними відомостями про перебування на балансі у 2007 році майна, яке вибуло 15 лютого 2005 року, домоглися зареєструвати право власності на нього, доказом чого є Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме, комплекс будівель та споруд загальною площею 2 907 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 . Рішенням Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2014 року в справі №295/19380/13-ц скасоване рішення Богунського районного суду м.Житомира про визнання за ОСОБА_2 права власності на придбаний майновий комплекс, що в АДРЕСА_1 . Підставою для скасування рішення суду першої інстанції був факт не залучення до участі у справі відповідача в особі Концерну «Військторгсервіс» та не врахування наданих останнім доказів про перебування майнового комплексу на балансі Концерну «Військторгсервіс». Тобто, апеляційний суд скасував законне рішення суду першої інстанції.

Концерном «Військторгсервіс» на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 поданий відзив, яким позивач просить апеляційну скаргу цього відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 звернуто увагу на те, що відповідно до удаваного правочину виключно ОСОБА_2 у 2004 році нібито придбав спірне нерухоме майно у Головного управління торгівлі Тилу МО України в особі його керівника ОСОБА_4 . Однак, подальша незаконна реєстрація даного нерухомого майна за ОСОБА_2 з невідомих причин була здійснена державним реєстратором Баренком Є. лише в 2016 році, і в подальшому частинами перереєстроване на інших власників – учасників у цій справі. Об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю Міністерства оборони України, але Міністерство оборони України жодної згоди на відчуження нерухомості керівнику Головного управління торгівлі Тилу МО України в особі його керівника ОСОБА_4 не надавало, відповідно не могло знати про факт його відчуження ще з 2004 року, як стверджує скаржник. Під час розгляду справи відповідачі не змогли надати докази, які б підтверджували право ОСОБА_4 , як керівника Головного управління торгівлі Тилу МО України, розпоряджатися нерухомим державним майном без відома Міністерства оборони України та будь-які документи, які б підтверджувати право власності на вказане майно Головного управління торгівлі Тилу МО України. За результатами аудиторського звіту Державної аудиторської служби України від 27 вересня 2017 року №03-22/3 «Діяльності Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України за період із 01 січня 2015 року по 01 вересня 2017 року, у деяких випадках використання державного майна за період із 01 липня 2005 року по 01 вересня 2017 року» Міністерству оборони України стало відомо, що право власності на державне нерухоме майно – майновий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 25 листопада 2016 року державним реєстратором виконкому Житомирської міської ради Баренком Є.О. за ОСОБА_2 . У листопаді 2014 року ОСОБА_2 вже звертався до Богунського районного суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України з вимогою визнати за ним право власності на комплекс адміністративних складських приміщень по АДРЕСА_1 та зобов`язати державну реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 08 листопада 2004 року під час аукціону ним був придбаний комплекс адміністративно-складських приміщень по АДРЕСА_1 . За результатами проведеного аукціону, між ОСОБА_2 та Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України, укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2013 року в справі №295/19380/13-ц позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - комплекс адміністративно-складських приміщень по АДРЕСА_1 , в решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 05 лютого 2014 року в справі №295/19380/13-ц за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2013 року №295/19380/13-ц скасоване та ухвалено нове, яким ОСОБА_2 в позові до Концерну «Військторгсервіс», Міністерства оборони України про визнання права власності на комплекс адміністративно-складських приміщень по АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення мотивовано тим, що право власності на нерухоме майно – комплекс адміністративно-складських приміщень по АДРЕСА_1 , належить державі в особі Міністерства оборони України та на праві господарського відання - Концерну «Військторгсервіс», що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 січня 2008 року, виданим Житомирською міською радою на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 24 січня 2008 року №72. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області 14 квітня 2014 року в справі №295/19380/13-ц за результатами розгляду апеляційної скарги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави скасовано рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 лютого 2014 року в справі №295/19380/13-ц та рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2013 року №295/19380/13-ц та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 в позові до Концерну «Військторгсервіс» відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року в справі №295/19380/13-ц у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2014 року у справі №295/19380/13 відмовлено. Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судами було підтверджено безпідставність вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на державне нерухоме майно та належність вказаного майна Міністерству оборони України на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року №41. Зазначений договір купівлі продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року №41, укладений між Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України та ОСОБА_2 , є нікчемним, адже зазначене майно ніколи не вибувало з власності Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» та на момент нібито купівлі- продажу перебувало у користуванні іншої юридичної особи. Доказом цьому виступає рішення Господарського суду м.Києва від 29 серпня 2012 року в справі №5011-58/9614-2012, винесене за позовом заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах Міністерства оборони України, в особі Концерну «Військторгсервіс» до ТзОВ «Інтерінвестгруп» про розірвання договору оренди №140/5-1-01-03 від 01 січня 2003 року, витребування майна та стягнення заборгованості за договором оренди, яким позовні вимоги військового прокурора задоволено. Розірвано договір оренди №140/5-1-01-03 від 01 січня 2003 року, укладений між Концерном «Військторгсервіс» та ТзОВ «Інтерінвестгруп». Витребувано з ТзОВ «Інтерінвестгруп» на користь Концерну «Віійськторгсервіс», в тому числі нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . Із огляду на викладене, неможливо було продати нерухоме майно, яке перебуває в користуванні інших осіб, на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року №41, укладений між Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України та ОСОБА_2 . Реєстратор ОСОБА_5 безпідставно зареєстрував право приватної власності за ОСОБА_2 на два об`єкти державної нерухомості Концерну, а саме, на протирадіаційне укриття літ. «М» - 30,6 кв.м та протирадіаційне укриття літ. «Н» - 84,3 кв.м, при цьому визначивши їх як погріб (літ. «К» – 30,6 кв.м) та погріб (літ. «Л» - 84,3 кв.м), хоча ОСОБА_2 вказані об`єкти за договором купівлі-продажу не купував та за актом приймання-передачі не приймав. Вказане нерухоме майно перебувало у фактичній власності та володінні держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», але використовувалося сторонніми особами на підставі сумнівних шахрайських угод. Документи, що посвідчують купівлю-продажу нерухомого майна є підробленими, а самі кошти за нерухоме майно не були сплаченими або сплачені на користь невідомих зацікавлених осіб, оскільки неможливо встановити їх наявність. Всі ці факти були належним чином досліджені під час розгляду справи в суді першої інстанції, що стало наслідком задоволення позовних вимог Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс». За фактом підробки документів Концерн «Війсьторгсервіс» звернувся 05 жовтня 2017 року з відповідною заявою про вчинене кримінальне правопорушення в порядку ст.214 КПК України до Житомирської місцевої прокурати. За результатами розгляду заяви Концерну Війсьторгсервіс» у жовтні 2017 року Житомирський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, як орган досудового розслідування, повідомив Концерн «Війсьторгсервіс» про порушення кримінального провадження за фактом заяви Концерну «Війсьторгсервіс». У подальшому, враховуючи військову агресію РФ та оголошення в країні воєнного стану, 29 вересня 2023 року листом №07/1413/23 Концерн «Військторгсервіс» звернувся з запитом про надання інформації про стан кримінального провадження. Листом від 19 квітня 2024 року №7518/201/02/2024 ГУ НП в Житомирській області (Житомирське районне управління поліції) повідомило Концерн «Військторгсеровіс» про закриття кримінального провадження №12017060020005432. Не погоджуючись з постановою про закриття кримінального провадження №12017060020005432, Концерн «Військторгсервіс» звернувся зі скаргою на постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2024 року, винесеної в справі №295/16809/24, скарга Концерну «Військторгсервіс» задоволена, а постанова слідчого про закриття кримінального провадження скасована.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 Концерн «Військторгсервіс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У відзиві на цю апеляційну скаргу позивач наголосив на тому, що ОСОБА_2 у листопаді 2014 року вже звертався до Богунського районного суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України з вимогою визнати за ним право власності на комплекс адміністративно-складських приміщень по АДРЕСА_1 та зобов`язати державну реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. ОСОБА_2 в обґрунтування своєї апеляційної скарги посилається на законність набуття права власності на державне нерухоме майно Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс». Попередніми судовими інстанціями підтверджено безпідставність вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на державне нерухоме майно та належність вказаного майна Міністерству оборони України на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року №41. Міністерство оборони України, як власник всього нерухомого майна, яке на той час належало Головному управлінню торгівлі тилу Міністерства оборони України (стороні договору купівлі-продажу), згоди на відчуження нерухомого майна не давало. Під час судового розгляду сторона відповідача ОСОБА_2 , в тому числі, не зміг надати жодних доказів, на якій підставі Концерн «Військторгсервіс» - на той час Головне Управління торгівлі Тилу МО України (ліквідоване в 2006 році), в особі начальника Пукіра П.Н. розпорядилося спірним нерухомим майном Міністерства оборони України. Не підтвердив, чи мав право ОСОБА_4 підписувати договір купівлі-продажу, якими правовстановлюючими документами було підтверджено право власності саме Головного Управління торгівлі Тилу МО України на той час на цей майновий комплекс у м. Житомирі по вул. Щорса, 35. Під час здійснення державної реєстрації державним реєстратором навмисно або на прохання ОСОБА_2 змінено назви та площі будівель державних об`єктів. Реєстратор Баренко Є.О. безпідставно зареєстрував право приватної власності за ОСОБА_2 на два об`єкти державної нерухомості Концерну, а саме, на протирадіаційне укриття літ. «М» - 30,6 кв.м та протирадіаційне укриття літ. «Н» - 84,3 кв.м, при цьому визначивши їх як погріб (літ. «К» – 30,6 кв.м) та погріб (літ. «Л» - 84,3 кв.м), хоча ОСОБА_2 вказані об`єкти за договором купівлі-продажу не купував та за актом приймання-передачі не приймав. Про грубі порушення прав та інтересів держави державним реєстратором свідчить і той факт, що на момент реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 у 2016 році (через 12 років із дати укладення договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року №41) власником цього спірного майна було Міністерство оборони України (Держава у сфері управління Міністерства оборони України), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 січня 2008 року, виданим Житомирською міською радою на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 24 січня 2008 року №72. У рішенні Апеляційного суду Житомирської області в справі №295/1980/13-ц також відзначено, що реєстрація проведена у встановленому законом порядку і не скасована. Отже, дана інформація була доступна державному реєстратору Баренку Є.О. на момент проведення реєстраційних дій про право власності на державне майно за адресою: АДРЕСА_1 . Про факт неправомірного заволодіння державним майном ПП «Надра-М» свідчить й лист від 26 грудня 2013 року №02/2377 ТВО Генерального директора Концерну «Військгоргсервіс» до Житомирської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері. Вказане вище свідчить про те, що вказане нерухоме майно перебувало у фактичній власності та володінні держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», але використовувалося сторонніми особами на підставі сумнівних шахрайських угод. Звернута увага на безпідставність позиції ОСОБА_2 щодо кримінального провадження №12017060020005432 ,відкритого за заявою Концерну «Військторгсервіс» по факту підробки документів стосовно державного майна за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.4 ст.358 КК України. Дійсно під час судового розгляду Концерном «Війсьторгсервіс» направлялися запити до слідчих органів, які здійснювали розслідування кримінального провадження, та встановлено, що воно було закрите. Після одержання постанови про закриття кримінального провадження 12017060020005432 Концерном «Військторгсервіс» подана скарга до Богунського районного суду м.Житомира на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №12017060020005432. Слідчим суддею Богунського районного суду м.Житомира 12 листопада 2024 року прийнято ухвалу за результатами розгляду скарги Концерну «Війсьторгсервіс», якою скарга Концерну «Війсьторгсервіс» задоволена, а постанова слідчого СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області Крученюка А.С. від 29 липня 2020 року про закриття кримінального провадження №12017060020005432 скасована. Твердження про те, що ОСОБА_2 причетний або непричетний до кримінального провадження буде встановлювати слідство. Так само і факти про дійсність та недійсність підписів посадових осіб на договорі купівлі-продажу майна, акті прийому-передачі, касових ордерах та інших документах. Посилання ОСОБА_2 на те, що судом не встановлено факту заборгованості за придбане нерухоме майно, не може прийматися до уваги, оскільки судом досліджувався факт законності укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . 

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися. За положеннями частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, відповідач ОСОБА_2 та його адвокат Кравчук В.І. свою апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 також просить задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Слівінський А.О. свою апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, який у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Також не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 . 

Представник Концерну «Військторгсервіс» Ларіонов О.В. апеляційні скарги не визнав, просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Представник Міністерства оборони України Москаленко А.О. апеляційні скарги не визнав, просить їх залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.209,218-220 т.6). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволеними з наступних підстав.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004 року (з відповідними змінами та доповненнями).

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, набуття права власності на нерухоме майно - це певний юридичний склад, із яким Закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права на таке майно.

Згідно з п.1-6 частини третьої ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, серед іншого, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, окрім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Для перевірки інформації державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати у разі потреби подання додаткових документів тощо. Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною першою ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» засадами державної реєстрації прав, зокрема гарантуванням державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1). Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року в справі №823/378/16.

Згідно з частиною першою ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений перелік документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно та які є підставою для здійснення державної реєстрації речових прав. До таких документів, зокрема, віднесено: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що Концерн «Військторгсервіс» відповідно до п.1.1 Статуту, затвердженого наказом Міністра оборони України від 25 червня 2005 року №358 «Про створення державного господарською об`єднання Концерн «Військторгсервіс» і затвердження його Статуту», є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності, та утвореним відповідно до законодавства України. Функції і управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Міністерство оборони України, як уповноважений орган управління. Майнова шкода, що заподіюється Концерну «Війсьторгсервіс», є збитками державі в особі Міністерства оборони України.

Відповідно до положень п.2.4 Статуту, Концерн «Війсьторгсервіс» має відокремлене майно, закріплене за ним на праві господарського відання, самостійний баланс, (…) та самостійно здійснює фінансово-господарську діяльність.

На балансі Житомирської філії Концерну «Військторгсервіс» обліковується державний майновий комплекс, що складається з 16 будівель та споруд загальною площею 3 464,8 кв.м та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: будівлі та споруди загальною площею 3 181,1 кв.м із них: адміністративний будинок, літ. «А» - 194,3 кв.м; виробничий будинок, літ. «Б» - 1 526,4 кв.м; матрацний цех, літ. «Д»- 329,5 кв.м; допоміжний будинок та гаражі, літ. «Г» (слюсарка) - 134,4 кв.м; склад-баня, літ. «В» - 527,9 кв.м; склад ПММ, літ. «З» - 30,7 кв.м; трансформаторна (електрощитова), літ. «Ж» - 17,8 кв.м; склад ЦРМ, літ. «О» - 377,9 кв.м; курятник, літ «И» - 42,2 кв.м; дві споруди цивільного захисту загальною площею 114,9 кв.м із них: бомбосховище, літ. «М» - 84,3 кв.м та бомбосховище, літ. «Н» - 30,6 кв.м; споруди для обслуговування та належного утримання території та будівель із них: огорожа залізобетонна №1 -32,5 кв.м; огорожа металева №2 -11,25 кв.м; водопровід - 110 п/м; інші споруди з них: сарай дерев`яний, літ. «К», навіс, літ. «Л» - 148,8 кв.м та бункер для відходів вати, літ. «Е» - 20,0 кв.м.

За результатами аудиторського звіту діяльності Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України за період із 01 січня 2015 року по 01 вересня 2017 року, у деяких випадках використання державного майна за період із 01 липня 2005 року по 01 вересня 2017 року, від 27 вересня 2017 року №03-22/3, що надійшов на адресу Концерну «Війсьторгсервіс»  13 жовтня 2017 року, із якого останньому стало відомо, що право власності на державне нерухоме майно - майновий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 25 листопада 2016 року державним реєстратором виконавчого комітету Житомирської міської ради Баренком Є.О. за ОСОБА_2 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно комплекс будівель та споруд площею 2 907 кв.м, розташованих по АДРЕСА_1 , а саме: адміністративний будинок, літ. «А» -187,6 кв.м; виробничий будинок, літ. «Б» -1 526,4 кв.м; матрацний цех, літ. «Д»-325,1 кв.м; склад-баня, літ. «В» - 150 кв.м, допоміжний будинок та гаражі, літ. «Г»-134,4 кв.м; склад ПММ, літ. «З» - 30,7 кв.м; трансформаторна літ. «Ж» - (електрощитова)- 17,8 кв.м; склад ЦРМ, літ. «О» - 377,9 кв.м; курятник, літ. «И» - 42,2 кв.м; погріб, літ. «К» - 30,6 кв.м; погріб, літ. «JI»- 84,3 кв.м (далі – майновий комплекс) є приватною власністю ОСОБА_2 .

Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на державне нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , в серпні 2018 року було перереєстровано державним реєстратором виконавчого комітету Житомирської міської ради Баренком Є.О. на ТзОВ «Продторг-2007».

Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Євдокимовим Сергієм Михайловичем 12 квітня 2018 року зареєстровано право приватної власності за одним із директорів ТзОВ «Продторг-2007» ОСОБА_1 на 1/2 частки допоміжного будинку (гаражів) за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою набуття права спільної часткової власності став договір купівлі-продажу 1/2 частки допоміжного будинку (гаражів) серія та №487 від 12 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Продторг-2007».

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 лютого 2018 року №113649022 убачається, що підставою для виникнення права власності за ОСОБА_2 на майновий комплекс та вчинення реєстраційної дії від 01 грудня 2016 року є договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року №41, який був укладений між Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України та ОСОБА_2 Українською Товарною біржею «УТБ» та акт приймання-передачі нерухомого майна від 15 лютого 2005 року, підписаний між Головним управлінням торгівлі Тилу Міністерства оборони України та ОСОБА_2 .

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 лютого 2014 року в справі №295/19380/13-ц апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" Міністерства оборони України задоволено. Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 в позові до Концерну "Військторгсервіс" Міністерства оборони України про визнання права власності на комплекс адміністративно-складських приміщень відмовлено.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2014 року в справі №295/19380/13-ц апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2013 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України про визнання права власності на нерухоме майно та зобов`язання вчинити реєстрацію нерухомого майна відмовлено за безпідставністю.

Указаними судовими рішеннями встановлено, що у листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України та просив визнати за ним право власності на комплекс адміністративно-складських приміщень по АДРЕСА_1 та зобов`язати державну реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. В обґрунтування вимог зазначав, що 08 листопада 2004 року під час аукціону ним було придбано комплекс адміністративно-складських приміщень по АДРЕСА_1 , а саме: адмінбудинок загальною площею 194,3 кв.м, виробничий будинок площею 1 526,40 кв.м, матрацний цех площею 329,50 кв.м, склад-лазню площею 150 кв.м, допоміжний будинок, гаражі, загальною площею 134,40 кв.м, склад ПММ площею 30,70 кв.м, трансформаторну площею 17,80 кв.м, склад ЦРМ площею 377,90 кв.м, курятник площею 42,20 кв.м, огорожу залізобетонну довжиною 32,50 м, огорожу металеву довжиною 11,25 м, водопровід довжиною 110 м. За результатами проведеного аукціону 10 грудня 2004 року між ним та Головним управлінням торгівлі Міністерства оборони України, яке було власником вказаного нерухомого майна, укладений договір купівлі-продажу зазначеного майна. Після виконання позивачем зобов`язань за договором щодо оплати майна, 15 лютого 2005 року сторонами було підписано акт приймання-передачі нерухомого майна. Проте, на день звернення до суду з даним позовом право власності позивача на зазначене майно не зареєстровано. Враховуючи наведене, просив задовольнити позов на підставі ст.392 ЦК України. 

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2013 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на комплекс адміністративно-складських приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: адміністративний будинок, літ. «А», загальною площею 194,3 кв.м; виробничий будинок, літ. «Б», загальною площею 1 526,40 кв.м; матрацний цех, літ. «Д», загальною площею 329,50 кв.м; склад-лазня, літ. «В», загальною площею 150 кв.м; допоміжний будинок, гаражі, літ. «Г» (слюсарка), загальною площею 134,40 кв.м; склад ПММ, літ. «З», загальною площею 30,70 кв.м; трансформаторна, літ. «Ж» (електрощитова), загальною площею 17,80 кв.м; склад ЦРМ, літ. «О», загальною площею 377,90 кв.м; курятник, літ. «И», загальною площею 42,20 кв.м; огорожа залізобетонна №1, довжиною 32,50 м.; огорожа металева №2, довжиною 11,25 м; водопровід, довжиною 110 пог.м.

Задовольняючи вказаний позов, Богунський районний суду м.Житомира виходив із того, що враховуючи, що спеціальним Законом України «Про товарну біржу» на момент виникнення правовідносин у 2004 році встановлювався особливий порядок укладення договорів на біржах, зокрема був відсутній обов`язок нотаріального посвідчення та державної реєстрації, зміна умов законодавства щодо посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу комплексу адміністративно-складських приміщень призвела до звуження права позивача щодо можливості оформлення права власності на нерухоме майно, а органи Міністерства Оборони, на яких був покладений обов`язок по продажу майна на аукціоні через біржу, вже не існують, що призвело до неможливості оформити право власності шляхом нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна за реєстраційним №41 від 10 грудня 2004 року та здійснити його реєстрацію, разом із тим, відбулося повне виконання договору (оплата та передача в користування майна), з метою захисту інтересів позивача, які в позасудовому порядку захистити не представляється можливим, суд вважав за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання права власності на комплекс адміністративно-складських приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання Державної реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності на комплекс адміністративно-складських приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , судом було відмовлено з підстав передчасності.

У той же час, скасовуючи вказане вище рішення Апеляційний суд Житомирської області виходив з того, що «..суд першої інстанції, розглянувши справу у відсутності представника відповідача не з`ясував чи дійсно останнім оспорюється право позивача на це майно та кому в дійсності воно належить. Із матеріалів справи слідує, що згідно з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно майновий комплекс по АДРЕСА_1 належить Державі Україна в сфері управління Міністерства оборони, на підставі свідоцтва про право власності, рішень виконкому Житомирської міської ради від 24.01., 29.01.2008р. №72. Будь-якої оцінки зазначеному документу суд в рішенні не дав, не з`ясував, чи оспорені та визнані незаконними зазначені свідоцтво та рішення. До апеляційної скарги долучені документи, які судом не досліджувалися та не оцінювалися…» (рішення Апеляційного суду Житомирської області від 05 лютого 2014 року в справі №295/19380/13-ц).

Також «…Із матеріалів справи слідує, що згідно з свідоцтвом про право власності від 29 січня 2008 року, виданим Житомирською міською радою на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 24 січня 2008 року за №72, власником майнового комплексу Концерну „Військторгсервіс” по АДРЕСА_1 є Держава Україна в сфері управління Міністерства оборони. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано у визначеному законом порядку. За п.1.1. Статуту концерну „Військторгсервіс”, Концерн „Військторгсервіс” є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності та утвореним відповідно до актів законодавства України. Функції з управління концерном та контроль за його діяльністю здійснює Міністерство оборони України. Пунктом 6.1. Статуту визначено, що майно концерну є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання…» (рішення в справі №295/19380/13-ц).

Власником майнового комплексу концерну «Військторгсервіс» по АДРЕСА_1 є Держава Україна в сфері управління Міністерства оборони, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності, виданим Житомирською міською радою на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 24 січня 2008 року №72.

Із викладеного вище вбачається, що у ОСОБА_2 відсутнє право на реєстрацію та перереєстрацію права власності на вказаний об`єкт та визнання власником майнового комплексу Концерну «Військторгсервіс» по вул.Щорса,35, в м.Житомирі - Держави України в сфері управління Міністерства оборони.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 29 серпня 2012 року в справі №5011-58/9614-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 листопада 2012 року, розірваний договір оренди від 01 січня 2003 року №140/5-1-01-03 та витребувано майно до державної власності, в тому числі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі прийнятих судами рішень, Господарським судом м.Києва був виданий наказ Господарського суду м.Києва від 24 грудня 2012 року про витребування державного нерухомого майна. У подальшому наказом генерального директора Концерну «Військторгсервіс» Здора А.В. від 02 березня 2015 №17 затверджений розподіл об`єктів нерухомості, які перебувають на балансі апарату Концерну за територіальним принципом, а саме, визначено передачу згаданих об`єктів нерухомості з балансу апарату Концерну на баланс Житомирської філії. Наказом Генерального директора від 21 травня 2015 року №17 створено комісію з метою передачі на баланс Житомирської філії нерухомого майна з копіями правовстановлюючих документів. Дані об`єкти нерухомого майна були передані 27 травня 2015 року на окремий баланс Житомирської філії за актом приймання-передачі нерухомого майна від 12 червня 2015 року, який був затверджений генеральним директором Концерну. В даному aкті визначено, що майно передав ТВО начальника відділу майна ОСОБА_6 , а прийняв - начальник Житомирської філії Примха Д.В. Окрім того, після витребування нерухомого майна від ТзОВ «Інтерінвестгруп», дане майно використовувалося ПП «Надра-М» на підставі договору про надання робочого місця №13-6-102-ВМ від 01 червня 2013 року. Керівником даного приватного підприємства на той час та нині є ОСОБА_2 .

Вартість придбаного майна ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року №41 була сплачена ОСОБА_2 . Головному управлінню торгівлі Тилу Міністерства оборони України готівкою в повному обсязі в розмірі 1 938 390,2 грн, з ПДВ, що суперечить п.2 договору купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року №41. Грошові кошти ОСОБА_2 були сплачені частинами 13 грудня 2004 року та 17 грудня 2004 року, що підтверджується відповідними квитанціями до прибуткових касових ордерів №790 та №810 відповідно. Квитанції до прибуткових касових ордерів підписані головним бухгалтером ОСОБА_7 . Далі вказане нерухоме майно було передано ОСОБА_2 за актом приймання-передачі від 15 лютого 2005 року. Вказаний акт у подальшому був затверджений начальником ГУ торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіром П.Н. та головним бухгалтером управління Биковим С.С.

За фактом підробки документів позивач звернувся 05 жовтня 2017 року з відповідною заявою про вчинене кримінальне правопорушення в порядку ст.214 КПК України до Житомирської місцевої прокурати. За результатами розгляду заяви Концерну «Війсьторгсервіс» у жовтні 2017 року Житомирський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області як орган досудового розслідування повідомив позивача про порушення кримінального провадження по факту заяви.

Концерн «Військторгсервіс» листом від 29 вересня 2023 року №07/1413/23 звернувся з запитом про надання інформації про стан кримінального провадження. Листом від 19 квітня 2024 року №7518/201/02/2024 Житомирське районне управління поліції ГУНП в Житомирській області повідомило Концерн «Військторгсеровіс» про закриття кримінального провадження №12017060020005432. Житомирська окружна прокуратура листом від 24 квітня 2025 року №51-85-3025 вих-25 повідомила Концерн «Військторгсервіс», що за результати розгляду заяви від 08 квітня 2025 року раніше закрите кримінальне провадження №12017060020005432 від 14 жовтня 2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України на підставі ухвали слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира Чішман Л.М. від 13 листопада 2024 року відновлено. Проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено слідчому відділу Житомирського РУП №2 ГУНП в Житомирській області.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачається, що комплекс будівель та споруд площею 2 907 кв.м, розташованих по АДРЕСА_1 є приватною власністю ОСОБА_2 , а саме: адміністративний будинок літ. «А» загальною площею 187,6 кв.м, виробничий будинок, літ. «Б» - 1 526,4 кв.м; матрацний цех, літ. «Д» - 325,1 кв.м; склад-баня, літ. «В» загальною площею 150 кв.м; допоміжний будинок та гаражі; літ. «Г» загальною площею 134,4 кв.м; склад ПММ, літ. «З» загальною площею 30,7 кв.м; трансформаторна літ. «Ж» (електрощитова) загальною площею 17,8 кв.м; склад ЦРМ, літ. «О» загальною площею 377,9 кв.м; курятник, літ. «И» загальною площею 42,2 кв.м; погріб, літ. «К» загальною площею 30,6 кв.м; погріб, літ. «Л» загальною площею 84,3 кв.м. Підставою для виникнення права власності на державне майно став договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2004 року №41 та акт приймання-передачі нерухомого майна від 15 лютого 2005 року.

Разом із тим, відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 у Головного управління торгівлі Тилу МОУ такі об`єкти нерухомості як погріб, літ. «К» загальною площею 30,6 кв.м та погріб, літ. «Л» загальною площею 84,3 кв.м не купував та за актом приймання-передачі не одержував.

Із зазначеної вище інформаційної довідки від 12 лютого 2018 року №113649022 установлено, що 14 серпня 2017 року об 12:19:52 державним реєстратором виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Баренко Євгеном Олександровичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу) на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , за ТзОВ «Продторг-2007». Підставою для набуття права власності став протокол загальних зборів, серія та номер 2/17, виданий 29 червня 2017 року загальними зборами ТзОВ «Продторг-2007», акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 29 червня 2017 року. Сторони: ОСОБА_2 та ТзОВ «Продторг-2007».

ОСОБА_2 є одним із засновників ТзОВ «Продторг-2007» із розміром внеску до статутного капіталу даного товариства у розмірі 50 000 грн. ОСОБА_2 , будучи обізнаним про наявність рішень Апеляційного суду Житомирської області від 05 лютого 2014 року та 14 квітня 2014 року, якими було скасовано рішення Богунського районного суду м.Житомира та спростовано визнання за ним права власності на немайновий комплекс, здійснив дії щодо реєстрації за собою права власності на вказане майно незаконним шляхом. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що реєстраційні дії (від 01 грудня 2016 року та 14 серпня 2017 року) щодо нерухомого майна, ініціатором яких був ОСОБА_2 , зроблені з порушенням норм Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004 року (з відповідними змінами та доповненнями), оскільки як зазначалося вище ОСОБА_2 , а в подальшому і ТОВ «Продторг-2007» та ОСОБА_1 не набували таке право на спірне майно оборонного відомства та Свідоцтво про право власності на майно у встановленому порядку йому не видавалося, а тому державному реєстратору не було надано належних та допустимих доказів дотримання передбачених законом підстав та умов, що свідчили би про набуття такого права у встановленому порядку.

Колегія суддів звертає увагу, що в силу вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не повинен був обмежуватися формальними підставами для прийняття відповідного рішення, а був зобов`язаний врахувати всі обставини, які мали значення та повинні були перевірятися. 

За своєю правовою природою, реєстрація полягає у визнанні правопорядком юридичних фактів набуття, зміни та втрати права власності, тобто засвідчення державою вже існуючого на момент здійснення реєстрації права власності. Ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. При дослідженні обставин наявності в особи права власності необхідно встановити правову підставу набуття такого права, а не обмежуватися виключно встановленням факту державної реєстрації.

Натомість саме набуття, припинення, перехід речових прав на нерухоме майно відбувається на підставах, визначених законодавством (ст.ст.11,328 ЦК України), в тому числі на підставі вчинених правочинів, актів цивільного законодавства, актів органів державної влади та місцевого самоврядування; при цьому пов`язаність із державною реєстрацією моменту виникнення права власності чи іншого речового права не виключає первинності існування підстав, на яких виникає відповідне речове право.

Отримавши від заявника інформацію про державну реєстрацію речових прав, які виникли до 01 січня 2013 року, а в Реєстрі відсутні відомості щодо оформлення права власності на це майно, державний реєстратор зобов`язаний був перевірити факт оформлення цього права на підставі даних із архіву, а у разі відсутності такої інформації - зробити запит до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав.

Із викладеного вище вбачається, що спірне у справі майно має статус нерухомого військового майна, а тому відповідно до Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» може використовуватися виключно за цільовим та функціональним призначенням, але внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 та Державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Баренка Є.О. державний майновий комплекс, що складається з 16 будівель та споруд загальною площею 3 464,8 кв.м та розташований за адресою АДРЕСА_1 , вибув із володіння держави в особі Міністерства оборони України не з його волі, яке в подальшому відчужене на користь відповідачів, з якими позивачі не перебувають у зобов`язальних правовідносинах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не міг набути у законний спосіб права власності на спірне майно оборонного відомства, оскільки уповноваженим органом державної влади жодних рішень щодо відчуження чи реалізації майнового комплексу, що складається з 16 будівель та споруд загальною площею 3 464,8 кв.м та розташований за адресою АДРЕСА_1 , не приймалося, свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 , на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності, не видавалося. При укладенні подальших правочинів (договорів купівлі-продажу) державного майнового комплексу, що складається з 16 будівель та споруд загальною площею 3 464,8 кв.м та розташований за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 незаконно, без відповідної правової підстави заволодів спірним нерухомим військовим майном, та не мав права його відчужувати.

Так як спірне нерухоме військове майно є державною власністю та внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 та Державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Баренко Є.О. державний майновий комплекс, що складається з 16 будівель та споруд загальною площею 3 464,8 кв.м та розташований за адресою АДРЕСА_1 , вибув з володіння держави в особі Міністерства оборони України не з його волі, тобто поза його волею, яке незаконно в подальшому відчужене на користь відповідачів, із якими позивач не перебуває у зобов`язальних правовідносинах, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про витребування вказаного вище майна від особи, яка придбала його за відплатним договором з особою, яка не мала права його відчужувати, а відтак спірне нерухоме майно підлягає витребуванню на користь держави в особі Міністерства оборони України.

Відповідно до приписів ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганні такому порушенню.

Під захистом права власності, за приписами наведеної норми, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності; поширення положень щодо захисту права власності на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на іншому речовому праві, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором.

Законодавство надає власникові можливість на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону й іншим правовим актам не зачіпаючи охоронювані законом інтереси інших осіб. Всі дії, що перешкоджають власникові на власний розсуд користуватись своїм володінням повинні бути припинені способами, установленими законом. Характер засобів, вибраних для захисту свого права, повинен відповідати характеру порушених правовідносин.

Одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Недобросовісним набувачем є особа, яка на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знала або могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому випадку (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 липня 2018 року в справі №902/389/16, від 19 березня 2018 року в справі №925/740/17, від 28 березня 2018 року в справі №5023/3711/11, від 08 серпня 2018 року в справі №910/15258/17 та від 04 лютого 2020 року в справі №905/2448/17).

Правовою підставою для застосування ст.387 ЦК України є доведення, в т.ч. недобросовісності набувача, тобто обставин того, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна, тобто з`ясуванню підлягає питання чи був незаконний володілець або чи міг він бути обізнаним про незаконність володіння майном відчужувачем. При цьому, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Так само і відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Стаття 388 ЦК України розкриває зміст поняття добросовісний набувач. Так, набувач вважається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Відповідно, недобросовісним набувач (ст.390 ЦК України) визнається, якщо він знав чи міг знати, що особа, в якої він набув річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому, в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц зроблений висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Власник із дотриманням вимог ст.ст.387,388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №128/2526/16-ц).

Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року №911/3681/17, у якій суд звертає увагу, що власник з дотриманням вимог ст.388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що ТзОВ «Продторг-2007» та ОСОБА_1 могли дізнатися про наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень, який відкритий у вільному доступі, про судові рішення, які набрали законної сили, та підтверджують належність спірного майна до військового майна, перебування його на обліку у Концерну «Військторгсервіс» та те, що органом його управління є Міноборони, але цього зроблено не було.

Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року в справі №911/3285/14 зазначено, що принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Додержання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що не має чіткого, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі обставин і фактів, встановлених безпосередньо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витребування спірного майна на користь Міноборони з володіння відповідачів відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі норм ст.ст.387,388 ЦК України, у зв`язку з заволодінням останніми державним майном, що перебуває у сфері управління Міноборони.

Водночас, не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Окрім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Виходячи з викладеного слід дійти висновку, що позовні вимоги про витребування від відповідачів спірного майна є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Витребування майна в цьому випадку є підставним та законним, відповідає легітимній меті та переслідує законний суспільний інтерес, оскільки спрямоване на поновлення порушеного права власника (держави), при цьому забезпечується також пропорційність, співрозмірність між метою (втручання у право особи) та інтересами суспільства, як невід`ємною складовою та інструментом верховенства права. За таких обставин, з огляду на характер спірних правовідносин, спосіб захисту обраний стороною позивача по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кравчука В.І. про те, що відповідно до вимог, передбачених ст.15 Закону України «Про товарну біржу», договір купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року №41, який укладений на товарній біржі, не підлягав реєстрації та право власності у покупця на об`єкт продажу набуто після повної оплати за об`єкт продажу не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на наступне. 

01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України. У п.4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції на грудень 2004 року) визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, при укладанні договору купівлі-продажу 10 грудня 2004 року №41 обов`язково мали враховуватися положення цього Кодексу.

Стаття 657 ЦК України на час укладення договору купівлі-продажу діяла у наступній редакції, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій форм і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Також, 03 серпня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. ст. 3, 4 цього Закону речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, у тому числі право власності на нерухоме майно. При цьому, державна реєстрація прав на нерухоме майно, що є у державній власності, здійснюється за заявою органу, уповноваженого в установленому порядку управляти нерухомим майном, що є у державній власності. Згідно ст.19 цього Закону підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, поміж іншого, державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що нібито продане майно Головним управлінням Тилу МО України за договором від 10 грудня 2004 року №41 є державним військовим майном, до нього застосовувались/застосовуються спеціальні норми, що регламентують відчуження такого майна, які підлягали обов`язковому врахуванню.

Виникли певні законодавчі протиріччя, що полягали зокрема у тому, що при укладанні правочинів нерухомого майна ЦК України (ст.657) визначав необхідність його нотаріального посвідчення, а Закон України «Про товарну біржу» (частина друга ст.15) як і Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.19) такого посвідчення не передбачали й допускали лише реєстрацію на біржі.

Із огляду на вказані протиріччя Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання пріоритетності норм ЦК України над нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та щодо встановлення моменту набуття права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року виснувала, що до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникає за правилами частини четвертої ст.334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності (Велика Палата Верховного Суду в справі від 22 червня 2021 року №334/3161/17).

Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а тому, мають пріоритет у застосуванні; до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна; особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм ст.ст.334,657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. 

У ст.334 ЦК України визначено момент набуття права власності за договором (у редакції на 10 грудня 2004 року). Зокрема, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (частина третя ст.334 ЦК).

Покликання в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_1 на сплив позовної давності та не заявлення клопотання про його поновлення перед судом колегія суддів відхиляє з наступних мотивів.

Як убачається з матеріалів справи та стверджували і стверджують позивачі, про вказане порушення їм стало відомо лише після аудиторського звіту діяльності Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, що надійшов на адресу Концерну 13 жовтня 2017 року. Саме з нього останньому стало відомо, що право власності на державне нерухоме майно майновий комплекс, розташований за вказаною адресою, було зареєстровано 25 листопада 2016 року державним реєстратором виконавчого комітету Житомирської міської ради Баренком Є.О. за ОСОБА_2 . Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст.388 ЦК України обчислюється з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. 

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі №914/3224/16 виснувала, що закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом: (1) ані з ухваленням судового рішення про порушення права особи; (2) ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача; (3) ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Із викладеного вище вбачається, що позивачі пред`явили позов у межах загального строку позовної давності.

Решта доводів апеляційних скарг також ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права та переоцінці доказів, яким суд першої інстанції надав правильну оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України. Враховуючи викладене вище, такі доводи додаткового обґрунтування не потребують. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , подану адвокатом Кравчуком Василем Івановичем, та ОСОБА_1 , подану адвокатом Слівінським Артемом Олексійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення – 20 серпня 2026 року.

Головуюча   Судді: