ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.09.2026 Справа № 914/1675/26 
Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., розглянувши справу
за позовом: Львівського обласного центру зайнятості
до відповідача: Старик Василини Ігорівни
про: стягнення 225 835,00 грн.
без виклику учасників,

ВСТАНОВИВ:
03.06.2026р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівського обласного центру зайнятості до відповідача: ОСОБА_1 про стягнення 225 835,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.06.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.
Визначено також, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Дана ухвала суду була надіслана позивачу та відповідачу в їх електронні кабінети, про отримання котрих матеріали справи містять відповідні довідки, підписані відповідальним працівником.
Крім того, процесуальний документ щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднений у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходиться у вільному доступі.
Таким чином, судом було вчинено всі можливі за даних обставин дії щодо належного повідомлення учасників справи про спір, що розглядається. Зважаючи на зазначене, учасники справи належним чином були повідомлені про відкриття судового провадження у даній справі.
10.06.2026р. від позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи з викликом сторін (вх.№16552/26).
11.06.2026р. суд постановив ухвалу відповідно до якої ухвалив у задоволенні клопотання позивача - Львівського обласного центру зайнятості про розгляд справи з викликом сторін відмовити.
03.07.2026р. відповідачем через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву (вх.№18998/26). 
07.07.2026р. позивачем через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив (вх.№19347/26).
07.07.2026р. відповідачем через систему «Електронний суд» подано заперечення на відповідь на відзив (вх.№19565/26).
07.07.2026р. позивачем через систему «Електронний суд» подано клопотання про зменшення витрат на професійну правову допомогу (вх.№19372/26). 
17.07.2026р. позивачем через систему «Електронний суд» подано додаткові пояснення (вх.№20392/26).
20.07.2026р. відповідачем через систему «Електронний суд» подано додаткові пояснення (вх.№20430/26).
21.07.2026р. позивачем через систему «Електронний суд» подано відповідь на письмові пояснення відповідача (вх.№20655/26).
У період з 13.07.2026р. по 31.07.2026р. суддя Король М.Р. перебувала у відпустці.
Суть спору та правова позиція учасників справи.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що у зв`язку з порушенням умов договору в частині припинення статусу підприємця, а саме, встановлення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП Старик В.І. 03.02.2026 року, номер запису 2003990060003006619, за власним рішенням, сума гранту підлягає до повернення.
Підставою позовних вимог являється факт ліквідації суб`єкта господарювання, яким було отримано мікрогрант, так як правовою підставою подання заяви про приєднання від 17.01.2024р. є статус Старик В.І., як фізичної особи -підприємця, зареєстрованого 24.08.2023р. року в ЄДРПУО за №2010350000000246306. Відтак, за твердженням позивача, скасування запису про реєстрацію, скасовує правочинність заяви про приєднання, оскільки одна із сторін Договору ліквідована, а її ідентифікація по усіх реєстрах для проведення центром зайнятості моніторингу протягом трьохрічного терміну реалізації проекту не можлива. Зміна статусу суб`’єкта господарювання впливає на його облікові дані у всіх контролюючих органах (ДПІ, ПФУ, органи статистики).
Позивач вказує на те, що Фізична особа – підприємець Старик В.І. обов`язкової умови в частині працевлаштування осіб на строк не менш, як 24 місяці, протягом трирічного строку реалізації проекту, не виконано.
Таким чином, як вказав позивач, відповідачем порушено умови договору та порядку про надання мікрогранту в частині невиконання обов`язкової умови щодо працевлаштування на створені робочі місця працівників на строк не менше як 24 місяці протягом трирічного строку реалізації проекту та припинення статусу підприємця до завершення строку реалізації проекту, а саме, державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП Старик В.І. 03.02.2026р. за особистим рішенням підприємця.
Відповідач заперечив проти позовних вимог та зазначив про те, що, оскільки сам позивач офіційно, на підставі інформаційного обміну з ДПС та Пенсійним фондом України, визнає та підтверджує факт надходження до бюджету від діяльності відповідача 180 772,24 грн, він за законом взагалі не мав права пред`являти позов на повну суму мікрогранту (225 835,00 грн). Наполягання на стягненні 100% суми гранту за наявності офіційно визнаних позивачем сплачених податків є відвертою спробою безпідставного збагачення та спробою здійснити подвійне стягнення однієї і тієї ж суми, яка вже перебуває в розпорядженні держави. 
Крім того, зокрема, вказано на те, що відповідач, діючи добросовісно, самостійно розрахувала різницю та ще до початку судового процесу повернула її позивачу. Позивач, натомість, володіючи даними про сплату податків, не вчинив жодних дій щодо зменшення позовних вимог.
Позивач, в свою чергу, зауважив про те, що спростування відповідачем суми податку та проведеного розрахунку позивачем, не являється спростуванням позовних вимог, а є лише доказом невірного розрахунку податкових платежів, проведеного відповідачем самовільно та є результатом свідомого «завищення» суми їх сплати.
За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, пояснень сторін, суд встановив наступне:
Відповідно до Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2022р. №738 (надалі – Порядок) на підставі наказу Державного центру зайнятості від 09.01.2024р. №6, фізичній особі - підприємцю Старик Василині Ігорівні було надано мікрогрант у розмірі 250 000,00 грн.
17.01.2024р. з фізичною особою - підприємцем Старик Василиною Ігорівною був укладений Договір про надання мікрогранту (надалі – Договір) у відділенні уповноваженого банку, шляхом підписання заяви про приєднання до Договору про надання мікрогранту.
02.02.2024р. було зараховано кошти мікрогранту на рахунок отримувача мікрогранта фізичної особи - підприємця Старик Василини Ігорівни в сумі 250 000,00 грн. Отримувачем мікрогранту фактично використано кошти у розмірі 250 000,00 грн.
За результатом виїзного огляду Бродівським відділом Золочівської філії Львівського обласного центру зайнятості в процесі моніторингу було складено акт №1 від 09.08.2024р. та акт №2 від 08.08.2025р. щодо дотримання умов договору мікрогранту ФОП Старик В. І., якими встановлено, що ФОП Старик В.І. кошти мікрогранту використано за цільовим призначенням, закуплене обладнання є в наявності та виконано обов`язкову умову договору в частині створення робочих місць та працевлаштування на них осіб.
Поряд з цим, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем Старик Василиною Ігорівною від 03.02.2026 року номер запису 2003990060003006619, за власним рішенням.
Факт повної ліквідації суб`єкта господарювання підтверджено листом Головного управління ДПС у Львівській області від 18.05.2026р. №22907/6/13-01-24-13.
На виконання п.20, 21 Порядку, Львівським обласним центром зайнятості 20.02.2026р. виданий наказ №58 про повернення коштів мікрогранту Старик Василиною Ігорівною в розмірі 250 000,00 грн.
Львівським обласним центром зайнятості скеровано претензійну вимогу №12.2-806/26 від 24.02.2026р. про повернення коштів мікрогранту в сумі 250 000, 00 грн.
На претензійну вимогу Львівського обласного центру зайнятості, 12.03.2026 р. надійшла відповідь Старик В.І. про часткове визнання претензійних вимог в сумі 24 165, 00 грн.
Станом на дату звернення до суду відповідач кошти в заявленому обсязі не повернув.
Вказане стало підставою для звернення позивача до господарського суду.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Спірні правовідносини сторін є господарськими та врегульовані договором мікрогранту, Законом України «Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні» та Порядком надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2022р. №738 (надалі - Порядок).
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2).
В силу положень ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 ЦК України визначено, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з п. 21 Порядку, п. 8 розділу VII договору, у разі несвоєчасного та/або неповного виконання пункту 20 цього Порядку і цього пункту, сума мікрогранту вважається заборгованістю, стягнення якої здійснюється Державним центром зайнятості та/або регіональним центром зайнятості у судовому порядку.
Відповідно до п.20 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №738 від 21.06.2022 року, отримувач мікрогранту протягом трьох років після його отримання зобов`язаний здійснювати підприємницьку діяльність та забезпечувати сплату податків і зборів. Під час моніторингу виконання умов договору центрами зайнятості враховуються суми податків, зборів та єдиного соціального внеску, сплачені отримувачем мікрогранту та за працевлаштованих працівників.
Отже, сплачені відповідачем податки, збори та єдиний соціальний внесок, що виникли у зв`язку із здійсненням підприємницької діяльності та працевлаштуванням працівників, підлягають врахуванню під час оцінки виконання умов договору про надання мікрогранту.
Так, відповідач стверджує, що за період реалізації грантового проєкту відповідачем було сплачено до бюджету загальну суму податків та обов`язкових платежів у розмірі 
225 835,00 грн.
З метою врегулювання отриманої претензії у досудовому порядку, відповідач повідомила про часткове погодження із претензійною вимогою. З огляду на те, що загальна сума мікрогранту становила 250 000,00 грн., а фактичні податкові надходження від реалізації грантового проєкту, за твердженням відповідача, становлять 225 835,00 грн., різниця між сумою отриманого мікрогранту та фактично сплаченими податками склала 24 165,00 грн.
Тому, відповідач частково повернула кошти мікрогранту у розмірі 24 165,00 грн.
Відповідач стверджує, та позивачем не заперечується той факт, що відповідач фактично здійснювала підприємницьку діяльність, придбала обладнання, передбачене заявкою на отримання мікрогранту, створила робочі місця та прийняла на роботу найманих працівників.
В зв`язку з веденням господарської діяльності відповідач ствердила, що вчасно та в повному обсязі сплачувала усі передбачені чинним законодавством податки та на момент припинення діяльності не мала будь-якої заборгованості.
За період реалізації грантового проєкту відповідач стверджує, що нею було сплачено до бюджету:
ПДФО за найманих працівників — 51 144,17 грн;
ЄСВ за найманих працівників — 76 430,27 грн;
військовий збір — 11 628,08 грн;
єдиний податок ФОП — 39 698,80 грн;
ЄСВ за ФОП — 46 934,68 грн.
Загальна сума податків та обов`язкових платежів, сплачених у період реалізації грантового проєкту, за твердження відповідача, становить 225 835,00 грн.
З метою підтвердження фактичної сплати вказаних вище податків надано:
Копії Платіжних інструкції про сплату ПДФО за 2024-2026 роки;
Копії Платіжних інструкції про сплату ЄСВ за найманих працівників 2024-2026 роки;
Копії Платіжних інструкції про сплату військового збору 2024-2026 роки;
Копії Платіжних інструкції про сплату єдиного податку ФОП 2024-2026 роки;
Копії Платіжних інструкції про сплату ЄСВ за ФОП 2024-2026 роки
Разом з тим, суд зазначає про те, що у наданому позивачем Акті №2 виїзного огляду місця провадження господарської діяльності позивачем однозначно зроблено висновок про те, що:
Відповідачем виконано обов`язкові умови гранту;
Створено робочі місця та працевлаштовано найманих працівників;
Придбане обладнання відповідає бізнес плану та є в наявності;
Сплата податків за найманих працівників та Відповідача проводиться.
Згідно із пунктом 2 Порядку, головним розпорядником бюджетних коштів є Мінекономіки. Розпорядником коштів Фонду є Державний центр зайнятості.
За приписами пункту 4 Порядку, розмір мікрогранту, який надається одному отримувачу, визначається відповідно до його запиту, але не менше 50000 гривень та не перевищує: 150000 гривень у випадку зобов`язання отримувача створити одне робоче місце після отримання мікрогранту та прийняття на нього працівника або залучення до роботи у сімейному фермерському господарстві додаткового члена сімейного фермерського господарства; 250000 гривень у випадку зобов`язання отримувача створити не менше двох робочих місць після отримання мікрогранту та прийняття на них працівників або залучення до роботи у сімейному фермерському господарстві двох додаткових членів сімейного фермерського господарства.
Відповідно до пункту 6 Порядку, надання мікрогрантів здійснюється Мінекономіки через АТ «Ощадбанк» на підставі рішень Державного центру зайнятості, включених до подання про надання мікрогрантів, відповідно до договору про взаємодію між Мінекономіки, уповноваженим банком та Державним центром зайнятості.
Пунктом 9 Порядку передбачено, що заява формується отримувачем особисто або у відділенні уповноваженого банку засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія) після проходження ним ідентифікації та автентифікації з використанням інтегрованої системи електронної ідентифікації, електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, та/або інших засобів ідентифікації, які дають змогу однозначно встановлювати особу отримувача. Заява формується засобами Порталу Дія у довільній формі, придатній для сприйняття її змісту, відповідно до відомостей, визначених пунктами 10 і 11 цього Порядку. Формування заяви закінчується накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису або електронної системи BankID.
Пунктом 17 Порядку передбачено, що рішення про надання мікрогранту приймається Державним центром зайнятості не пізніше ніж протягом десяти робочих днів з дня кінцевого строку подання заяв на основі інформації уповноваженого банку, яка включає оцінку бізнес-плану та результати перевірки ділової репутації отримувача, а також оцінку співбесіди з отримувачем, проведеної регіональними центрами зайнятості. Порядок обміну та передачі документів між уповноваженим банком та Державним центром зайнятості визначається договором про взаємодію.
Відповідно до пункту 20 Порядку, для отримання мікрогранту отримувач укладає договір мікрогранту. У договорі мікрогранту обов`язково зазначаються цілі використання мікрогранту з переліку, визначеного пунктом 5 цього Порядку, умови, невиконання або неналежне виконання яких може призвести до повернення отримувачем отриманих коштів. Обов`язковою умовою договору мікрогранту є створення протягом шести місяців з дня зарахування коштів на рахунок отримувача в уповноваженому банку робочих місць залежно від розміру мікрогранту, визначеного пунктом 4 цього Порядку, та працевлаштування на них осіб на строк не менш як на 24 місяці. У разі звільнення працівників, працевлаштованих відповідно до абзацу третього цього пункту, до закінчення дворічного строку з дня працевлаштування на їх робочі місця у межах дворічного строку працевлаштовуються інші особи. У разі невиконання обов`язкової умови договору мікрогранту отримувач зобов`язаний повернути різницю між сумою отриманого мікрогранту та фактично сплаченими податками та зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідне рішення приймається регіональним центром зайнятості. Отримувач здійснює повернення зазначеної різниці уповноваженому банку не пізніше останнього робочого дня місяця, у якому спливає трирічний строк реалізації проекту, на рахунок, з якого здійснюється перерахування мікрогранту.
За положеннями пункту 21 Порядку, Державний центр зайнятості через регіональні, міські, районні, міськрайонні центри зайнятості, філії регіональних центрів зайнятості здійснює моніторинг та контроль за виконанням умов договору мікрогранту шляхом періодичних виїзних оглядів місця провадження господарської діяльності отримувача, протягом трьох років з дня зарахування коштів на рахунок отримувача в уповноваженому банку або до повного виконання обов`язкової умови договору мікрогранту, визначеної абзацом третім пункту 20 цього Порядку. Для здійснення моніторингу та контролю за додержанням умов договору мікрогранту отримувачем центр зайнятості може залучати відповідні центральні та/або місцеві органи влади. У разі неможливості встановлення факту цільового використання мікрогранту або встановлення факту нецільового використання мікрогранту під час моніторингу та контролю за додержанням умов договору мікрогранту, який здійснюється центром зайнятості, витрачені кошти протягом одного місяця повертаються отримувачем на спеціальний рахунок, відкритий в уповноваженому банку, для подальшого їх перерахування на рахунок, з якого здійснюється перерахування мікрогранту. У разі несвоєчасного та/або неповного виконання пунктів 20 і 21 цього Порядку сума мікрогранту вважається заборгованістю, стягнення якої здійснюється Державним центром зайнятості та/або регіональним центром зайнятості у судовому порядку. Для реалізації умов цього Порядку інформація щодо сум сплачених податків, зборів (обов`язкових платежів), єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування отримувачами подається ДПС за запитом Державного центру зайнятості. Форма подання такої інформації встановлюється Державним центром зайнятості разом з ДПС.
Відповідач з метою отримання мікрогранту на ведення власної справи звернувся через єдиний державний веб-портал електронних послуг «Дія» до центру зайнятості із заявою на отримання мікрогранту, отримав такий мікрогрант, використав кошти мікрогранту, придбавши відповідне обладнання. Окрім того, на виконання обов`язкової умови договору, працевлаштував двох працівників.
Дотримання відповідачем цільового використання коштів мікрогранту на придбання обладнання, виконання відповідачем обов`язкової умови у вигляді створення двох робочих місць підтверджено позивачем в Акті №2 від 08.08.2025 року.
Отже, аргументи позивача, викладені в позовній заяві, щодо факту невиконання відповідачем обов`язкової умови договору, є безпідставними та необґрунтованими.
Враховуючи положення абзацу другого пункту 20 Порядку (в чинній редакції), відповідно до яких умови укладеного договору мікрогранту є незмінними в частині виконання обов`язкових вимог, які діяли на момент укладення договору, суд констатує, що відповідач виконав обов`язкову умову передбачену умовами договору та Порядку.
Відповідно до п.п. 6, 7 розділу VІІ Відповідальність сторін Договору про надання мікрогранту:
6. У разі невиконання отримувачем обов`язкової умови він повертає відповідно до Порядку до Уповноваженого банку різницю між сумою отриманого мікрогранту та фактично сплаченими податками, зборами (обов`язковими платежами), єдиним внеском на загвльнообов`язкове державне соціальне страхування.
7. У разі неможливості встановлення факту цільового використання або встановлення факту нецільового використання мікрогранту за результатами здійснення ДЦЗ моніторингу та контролю за додержання умов цього договору, витрачені кошти мікрогранту протягом одного місяця повертаються отримувачем до Уповноваженого банку. 
Враховуючи встановлення факту дотримання відповідачем цільового використання коштів мікрогранту на придбання обладнання у Акті №2 від 08.08.2025 р., суд приходить до висновку, що з підстав, наведених у позові, у відповідача виник обов`язок повернути відповідно до Порядку до Уповноваженого банку різницю між сумою отриманого мікрогранту та фактично сплаченими податками, зборами (обов`язковими платежами), єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а не всі кошти мікрогранту.
Як вже було зазначено, з метою врегулювання отриманої претензії у досудовому порядку відповідач, з огляду на те, що загальна сума мікрогранту становила 250 000,00 грн., а фактичні податкові надходження від реалізації грантового проєкту становлять 225 835,00 грн. (за твердженням позивача), добровільно повернув позивачу різницю між сумою отриманого мікрогранту та фактично сплаченими податками у розмірі 24 165,00 грн., що позивачем не заперечується.
Отже, в позивача, з огляду на положення укладеного Договору про надання мікрогранту, та фактичну сплату позивачем податків на суму 225 835,00 грн. (за твердженням відповідача), відсутні правові підстави для стягнення всієї суми мікрогранту.
Сам позивач визнає факт надходження до бюджету від діяльності відповідача в розмірі 180 772,24 грн, про що зазначено у письмових додаткових поясненнях та підтверджено належними доказами (довідка сплати податків ФОП Старик В.І.).
У зв`язку з викладеним, до стягнення з відповідача підлягає 45 062,76 грн. (250 000 – 180 772,24 – 24 165).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.13, ст.74 ГПК України).
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватись за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №4829 від 26.05.2026р. на суму 2 710, 02 грн. 
Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення частково, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 540,75 грн. 
Щодо заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст.123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 5 ч.1 ст.237 ГПК України зазначено, що при ухваленні рішення суд вирішує такі питання, зокрема, - як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно зі ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Згідно зі статтею 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 126 ГПК України).
Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 та постанові Верховного суду від 24.10.2019р. у справі №905/1795/18.
Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.126 ГПК України).
При цьому, судом також встановлено, що у поданому відзиві зазначено, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу становить 30 000,00 гривень.
Позивач не погоджується із поданим розрахунком та вважає зазначену суму необґрунтованою, просив суд зменшити відповідний розмір. 
Повноваження представника відповідача представляти його у справі №914/1675/26 ґрунтуються на Договорі про надання правничої допомоги від 01.07.2026р. №01-07/26 (надалі - Договір).
Відповідно до пункту 2.3 Договору, загальна фіксована сума гонорару, яка належить до сплати відповідно до Договору за правову допомогу у суді першої інстанції, становить 
30 000,00 грн.
Відповідно до пункту 2.1 Договору, кінцевий фактичний розмір винагороди фіксується в актах передачі-приймання послуг, які оформляються сторонами за результатами кожного місяця надання послуг.
На підтвердження понесених витрат Відповідач надав суду належні та допустимі докази, а саме копії Акта приймання-передавання виконаних робіт № 03 - 07/26 від 09.07.2026 року та Квитанції до прибуткового касового ордера № 01 від 09.07.2026 року.
Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Так, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах: фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі №910/12876/19).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019р. у справі №908/1654/18, від 12.09.2019р. у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019р. у справі №5023/5587/12).
У постанові від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст.627 ЦК України.
У постанові від 20.11.2020р. Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №910/13071/19 звернуто увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу "pacta sunt servanda" та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
Отже, у даній справі вартість правових послуг, що надаються замовнику встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником відповідача часу, а отже, розмір витрат є визначеним.
Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1)у разі задоволення позову - на відповідача;
2)у разі відмови в позові - на позивача;
3)у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу судом у даній справі були враховані висновки, викладені саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі №904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021р. у справі №912/1025/20, згідно з яким для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.
Норми статті 625 ЦК України регулюють цивільні правовідносини (ст. 1 ЦК України) і стосуються відповідальності за порушення цивільного грошового зобов`язання, яке є цивільним правовідношенням в силу приписів ст.509 ЦК України. За загальновизнаним принципом права цивільні правовідносини лежать у площині матеріального права. Тоді як приписи ст.326 ГПК України стосуються відповідальності за порушення процесуальних зобов`язань учасників справи за невиконання судового рішення. Ці зобов`язання не виходять за межі площини процесуальних правовідносин. Процесуальні правовідносини стосуються порядку здійснення судочинства у господарських судах та повноважень господарських судів (ст.1 ГПК України). До цих правовідносин не застосовуються правові інститути матеріального права.
Аналогічно й щодо правового інститу витрат на професійну правничу допомогу та повноважень суду з їх розподілу між учасниками справи. Наведені правові інститути не передбачені та не встановлені нормами ЦК України. Такі зобов`язання не є цивільними грошовими зобов`язаннями.
Вказана обставина унеможливлює висновок суду про те, що відповідальність, встановлена ст. 625 ЦК України, може поширюватись на зобов`язання, які передбачені ГПК України. Адже такий висновок суду суперечитиме приписам ст.1 ЦК України.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (постанова Верховного Суду від 07.09.2020р. у справі №910/4201/19).
У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару, такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021р. у справі № 910/4317/21.
Суд, дійшовши висновку про часткове задоволення позовних вимог, встановив, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу є неспіврозмірними з критеріями розумності і обґрунтованості таких витрат, та скористався, з посиланням на частину п`яту статті 129 ГПК України, правом суду не присуджувати (не розподіляти) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, врахувавши при цьому недоведення доказами їх фактичності, неминучості, необхідності саме в тому розмірі, який відповідач та адвокат обумовили.
Разом з тим, суд зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини між позивачем та адвокатом за укладеними договорами про надання правової (правничої) допомоги, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цими договорами не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на відповідача не в повній сумі, про яку домовились позивач та адвокат (постанови Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі №910/20792/20, від 14.06.2022р. у справі №904/4876/21, від 22.06.2022р. у справі №904/7334/21, від 30.05.2022р. у справі №904/7347/21).
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання професійної правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, враховуючи те, що розмір адвокатських витрат є фіксованим, співмірним та розумним відповідно до характеру спору та визначений за погодженням відповідача та адвоката, суд дійшов висновку про задоволення заяви відповідача частково, з покладанням на позивача обов`язку по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.
Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1.Позов задовольнити частково.
2.Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) кошти в сумі 45 062,76 грн. за наступними реквізитами: Отримувач АТ «Ощадбанк», код отримувача: 00032129, Рахунок отримувача: UA 683004650000029093142000001; призначення платежу: повернення суми мікрогранту Старик В.І. (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Львівського обласного центру зайнятості (адреса: 79039, м. Львів, вул. Бортянського, буд. 11 А; ідентифікаційний код 03491180).
3.Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 540,75 грн. на рахунок НОМЕР_2 , одержувач: Львівський обласний центр зайнятості (адреса: 79039, м. Львів, вул. Бортянського, буд. 11 А; ідентифікаційний код 03491180), банк: Держказначейська служба України, код ЄДРПОУ 03491180, МФО 820172, КЕКВ 2800- повернення судового збору ОСОБА_1 ). на користь Львівського обласного центру зайнятості (адреса: 79039, м. Львів, вул. Бортянського, буд. 11 А; ідентифікаційний код 03491180).
4.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
5.Стягнути з Львівського обласного центру зайнятості (адреса: 79039, м. Львів, вул. Бортянського, буд. 11 А; ідентифікаційний код 03491180), банк: Держказначейська служба України, код ЄДРПОУ 03491180, МФО 820172, КЕКВ 2800- повернення судового збору ОСОБА_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 10 000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу.
6.Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.
Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.